ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2021 року	Львів	Справа № 463/2291/21 пров. № А/857/7468/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді                                        Шавеля Р.М.,
суддів                                                            Улицького В.З. та Кузьмича С.М.,
з участю секретаря судового засідання -           Омеляновської Л.В.,

а також сторін (їх представників):
від позивача –                                         Мельник О.В.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 03.03.2021р. в адміністративній справі за позовом Львівського прикордонного загону (Військова частина 2144) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 про продовження строку затримання з метою ідентифікації (суддя суду І інстанції: Мармаш В.Я., час та місце ухвалення, дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 17 год. 20 хв. 03.03.2021р., м.Львів, 03.03.2021р.),-

В С Т А Н О В И В:

02.03.2021р. позивач Львівський прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому просив продовжити строк затримання відповідача громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою ідентифікації, на строк 6 (шість) місяців, а саме до 08 год. 00 хв. 09.09.2021р. (а.с.1-3).

Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 03.03.2021р. заявлений позов задоволено частково; продовжено строк затримання громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою забезпечення ідентифікації, на строк 3 (три) місяці, а саме до 08 год. 00 хв. 09.06.2021р. (а.с.29-30).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив відповідач громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення у справі, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та винести нову постанову, якою у задоволенні заявленого позову відмовити (а.с.33-38).
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що відповідач ідентифікував себе як громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ); в період з 25.10.2018р. по 16.04.2020р. перебував у Чернігівському ПТПІ та був звільнений по закінченню строку затримання. Відсутність паспорту та інших документів не може бути підставою для повторного утримання відповідача, а позивач не спроможний отримати документи від компетентних органів Бангладешу.
Водночас, затримання іноземців та осіб без громадянства, поміщення їх до пункту тимчасового перебування можливе з метою ідентифікації, однак з обов`язковим забезпеченням примусового видворення з України.
Разом з тим, після звільнення з Чернігівського ПТПІ відповідач був ідентифікований, що стверджується довідкою, яка підтверджує його особу. Також рішення про примусове видворення відповідачем не приймалося; позивачем не доведено того, що апелянт не буде співпрацювати під час процедури ідентифікації.
Також під час розгляду справи в суді відповідачу не був забезпечений фахівець в галузі права через центр вторинної правової допомоги; відповідачу не були надані копії матеріалів позову та позовну заяву. Суд провів засідання за участі перекладача, який перебував у приміщенні суду, а розгляд справи проведений в режимі відеоконференції без згоди відповідача, чим перешкодили його особистій участі в судовому засіданні.
Окрім цього, судом не враховані висновки, викладені у постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28.01.2021р. у справі № 463/11700/20.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Відповідач був повідомлений про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги у відповідності до вимог ст.268 КАС України шляхом надіслання 20.04.2021р. повідомлення на електронну пошту зазначеного учасника справи, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази (а.с.56); в судове засідання не прибув.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення представника позивача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

          Як встановлено судом першої інстанції, відповідач громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , діючи в групі осіб, вчинив спробу незаконного, поза межами пунктів пропуску перетинання державного кордону із України в Республіка Польща на ділянці відділу прикордонної служби «Сянки» Турківського району Львівської обл., на напрямку 299 прикордонного знаку, та був затриманий о 08 год. 00 хв. 09.06.2020р. прикордонним нарядом на відстані 30000 м від лінії державного кордону.
11.06.2020р. Мостиським районним судом Львівської обл. прийнято рішення про затримання громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою забезпечення його ідентифікації на строк 6 (шість місяців).
13.08.2020р. відповідач був поміщений до Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України у Чернігівській обл. /ПТПІ/.
04.12.2020р. Личаківським районним судом м.Львова прийнято рішення про продовження строку затримання громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою забезпечення його ідентифікації на строк 6 (шість) місяців.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28.01.2021р. апеляційну скаргу громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) задоволено частково; рішення Личаківського районного суду м.Львова від 04.12.2020р. змінено та зменшено строк затримання до трьох місяців, тобто, до 09.03.2021р.
Оскільки відповідач не має документів, що надають йому право на виїзд з України, позивач з метою ідентифікації останнього неодноразово звертався до Департаменту консульської служби МЗС України із проханнями через Посольства України в інших країнах та до Посольств Народної Республіки Бангладеш у Польщі та Російській Федерації із листами, у яких просив надати йому допомогу в посвідченні даної особи та поверненні його на батьківщину. Однак, відповіді на вказані звернення не надходили.
У свою чергу, протягом строку затримання відповідач не йшов на співпрацю щодо його ідентифікації, зі своєї сторони не вживав заходів, щоб підтвердити свою особу, отримати паспорт і покинути територію України.

          Приймаючи рішення по справі та частково задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, у відповідача є відсутніми документи, що посвідчують його особу, та які є необхідними для перетину державного кордону України, для законного перебування на території України; останній відмовився від заповнення анкети для оформлення документів для виїзду за межі України.
          Також вжитими позивачем заходами не отримано з країни громадянської належності відповідача документів, необхідних для ідентифікації особи.
Водночас, суд врахував висновки постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28.01.2021р. у справі № 463/11700/20.

Колегія суддів вважає, що наведені висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки ґрунтуються на фактичних обставинах справи та відповідають вимогам чинного законодавства, з огляду на таке.

          Стосовно наявності правових підстав для продовження строку затримання відповідача колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950р. закріплено право кожного на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: a) законне ув`язнення особи після засудження її компетентним судом; b) законний арешт або затримання особи за невиконання законного припису суду або для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, встановленого законом; c) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення; d) затримання неповнолітнього на підставі законного рішення з метою застосування наглядових заходів виховного характеру або законне затримання неповнолітнього з метою допровадження його до компетентного органу; e) законне затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законне затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг; f) законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

У пункті 103 рішення Європейського суду з прав людини від 17.04.2014р. у справі «Анатолій Руденко проти України», яке стало остаточним 17.07.2014р. (№ 50264/08) вказано, що тримання особи під вартою є таким серйозним заходом, що він є виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі заходи, було розглянуто і визнано недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства, що можуть вимагати того тримання відповідної особи під вартою. Це означає, що відповідність позбавлення волі національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин.

          Згідно з ч.4 ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців (ч.4).

          Відповідно до ч.1 ст.289 КАС України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів:
1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України;
2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;
3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації;
4) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Із змісту наведеної норми слідує, що законодавцем виділено окремий випадок звернення із позовною заявою - про затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації; фактичною підставою для такого звернення є відсутність в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України.
При цьому, можливість звернення із таким позовом не пов`язана законодавцем саме із процедурою видворення чи реадмісії іноземця чи особи без громадянства.

Згідно із приписами ст.289 КАС України строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців (ч.11).
Про продовження строку затримання не пізніш як за п`ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення (реадмісію) або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні (ч.12).
Умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є:
1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації;
2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи (ч.13).

З системного аналізу наведених правових норм слідує, що у випадку відсутності співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації та неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи, строк затримання такої особи може бути продовжено шляхом подання відповідного адміністративного позову, який подається кожні шість місяців.

          Із змісту наведених приписів слідує, що під час вирішення позову про продовження строку затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, обов`язковому дослідженню судом підлягає, зокрема, неможливість ідентифікації іноземця або особи без громадянства.
          При цьому, на позивача покладено обов`язок висвітлити, які дії або заходи вживалися для ідентифікації іноземця або особи без громадянства.

          Згідно матеріалів справи позивачем скеровані наступні звернення стосовно відповідача:
          лист позивача № 21/9650 від 09.09.2020р. до Департаменту консульської служби МЗС України для вжиття заходів через Посольства України в інших країнах щодо ідентифікації відповідача із видачею відповідних документів (а.с.4);
          лист позивача № 21/14752 від 16.12.2020р. до Департаменту консульської служби МЗС України для вжиття заходів через Посольства України в інших країнах щодо ідентифікації відповідача із видачею відповідних документів (а.с.5);
лист позивача № 21/1009 від 27.01.2021р. до Департаменту консульської служби МЗС України для передачі через Посольство України в Російській Федерації до Посольства Народної Республіки Бангладеш в Російській Федерації звернення щодо ідентифікації та документування відповідача (а.с.8);
          лист позивача № 21/2008 від 27.01.2021р. до Посольства Народної Республіки Бангладеш в Російській Федерації щодо встановлення за анкетними даними і відбитками пальців особи відповідача, затриманого без документів (а.с.9).
лист позивача № 21/2393 від 22.01.2021р. до Департаменту консульської служби МЗС України для передачі через Посольство України в Республіці Польща до Посольства Народної Республіки Бангладеш в Республіці Польща звернення щодо ідентифікації та документування відповідача (а.с.10);
          лист позивача № 21/2394 від 22.02.2021р. до Посольства Народної Республіки Бангладеш в Республіці Польща щодо встановлення за анкетними даними особи відповідача, затриманого без документів, а також вжиття інших заходів для повернення останнього до країни громадянської належності (а.с.11).
Відповіді на вказані листи позивач не отримав.

          Таким чином, позивачем доведено, що на момент закінчення продовженого тримісячного строку затримання є неможливою ідентифікація відповідача.
          При цьому, позивачем висвітлено, які дії та заходи вживалися ним для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, однак такі бажаних результатів не дали.
За наявності таких умов є неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства у визначений строк, через що строк затримання підлягає продовженню.
Звідси, органом охорони державного кордону проводиться процедура ідентифікації відповідача, який вчинив порушення законодавства України з прикордонних питань, за відсутності в останнього документа, що дає право на виїзд з України, а також за неможливості ідентифікації іноземця або особи без громадянства.
Водночас, неможливість ідентифікації відповідача є перешкодою для початку процедури його примусового повернення чи видворення (реадмісії), оскільки питання визначення країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства залишається не з`ясованим.

Таким чином, враховуючи наявність умов, за яких неможливо забезпечити ідентифікацію відповідача, позивачем обґрунтовано та підставно заявлено розглядуваний позов.

          Щодо доводів відповідача про наявність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації колегія суддів виходить з того, що результатом такої повинен бути встановлений факт достовірної ідентифікації особи шляхом представлення документа, який посвідчує особу. Оскільки в розглядуваному випадку такий документ не представлений відповідачем, а останній зобов`язаний мати наведений документ, іноземцем не надано інших достовірних документів, які посвідчують його особу і вказують на країну громадянської належності, тому доводи апелянта про наявність співпраці під час процедури його ідентифікації колегія суддів оцінює критично.
          Також відповідно до Актів від 15.12.2020р. та від 16.04.2021р. про відмову вчинити певні дії, складеного посадовими особами Чернігівського ПТПІ, відповідач відмовився заповнювати анкету для оформлення документи для виїзду за межі території України, яка у подальшому підлягала скеруванню до Посольства Народної Республіки Бангладеш (а.с.6, 57-59).
Розділом VІ Інструкції про примусове повернення та примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затв. наказом МВС України, Адміністрації ДПС України, СБУ № 353/271/150 від 23.04.2012р., визначено порядок дій з ідентифікації та документування іноземців.
Згідно з п.1 Розділу VІ зазначеної Інструкції передбачено, що якщо іноземець не має документів, що посвідчують особу, орган ДМС, орган охорони державного кордону України або орган СБУ вживають заходів щодо його ідентифікації та документування. З цією метою, до дипломатичних представництв або консульських установ держави походження іноземця надсилаються відповідні запити, до яких долучаються кольорові фотокартки на кожну особу, заповнені анкети визначеного консульською установою зразка та інші відомості про іноземця, які дають змогу встановити особу та підтвердити громадянство.
Таким чином, анкета визначеного зразка, заповнена іноземцем, є необхідною складовою для проведення процедури ідентифікації іноземця.

Отже, протягом строку затримання відповідач не йшов на співпрацю щодо його ідентифікації, зі своєї сторони не вживав заходів, щоб підтвердити свою особу, отримати паспорт і покинути територію України.

Отже, під час судового розгляду встановлено, що позивачем вживались заходи з метою ідентифікації відповідача шляхом надсилання запитів до відповідних компетентних органів, однак відповідна інформація не одержана, а співпраця з боку відповідача під час процедури його ідентифікації відсутня, оскільки від заповнення анкети він відмовився з власних міркувань.
Зазначені обставини підпадають під визначення умов, передбачених ч.13 ст.289 КАС України, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи.

Згідно п.12 ст.289 КАС України про продовження строку затримання не пізніш як за п`ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов.
Оскільки позов про затримання відповідача був поданий Львівським прикордонним загоном Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України, тому останній вправі звертатися до суду із розглядуваним позовом.

В силу приписів ст.26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
З огляду на зміст зазначених положень конституційних норм вбачається, що відповідна особа є користувачем на рівні з іншими особами правами і свободами, за наявності, якщо така особа перебуває в Україні саме на законних підставах. Якщо відсутня ознака законності перебування, то це створює для особи певні обмеження та відповідні юридичні наслідки.
Затримання особи-відповідача, незважаючи на серйозність заходу, з огляду на встановлені фактичні обставини, є цілком виправданими та належними, тому як в даному випадку застосування інших, менш суворих заходів, буде недостатніми для гарантування виконання такою особою певних обов`язків пов`язаних із залишенням території України. Затримання до закінчення проведенню процедури видворення, в тому числі для належної ідентифікації особи, відповідає волі національному законодавству, воно є також необхідним за конкретних обставин.

Таким чином, враховуючи наявність умов, за яких неможливо забезпечити ідентифікацію відповідача, а саме: неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи, приймаючи до уваги закінчення продовженого тримісячного строку утримання громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , в пункті тимчасового перебування іноземців, які незаконно перебувають на території України, заявлений позов щодо продовження строку затримання є підставним та обґрунтованим.
Визначаючи новий тримісячний строк затримання, суд першої інстанції врахував у сукупності всі обставини справи, а також постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28.01.2021р. у справі № 463/11700/20.
При цьому, позивачем не доведено суду наявність обставин, які є досить значними для продовження строку затримання відповідача строком на 6 місяців та того, що затримання пов`язане із забезпеченням примусового видворення відповідача.
Відтак, з огляду на викладені обставини з метою завершення процедури ідентифікації відповідача та забезпечення умов за яких можливе в подальшому примусове повернення/видворення відповідача до країни громадянської приналежності, колегія суддів вважає за обґрунтоване продовжити строк затримання громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою його ідентифікації строком на 3 (три) місяці.
Встановлення такого строку унеможливить допущення позивачем необґрунтованого зволікання щодо належного вжиття відповідних заходів у визначений чинним законодавством спосіб та порядку щодо ідентифікації відповідача, що, в свою чергу, дозволить уникнути порушення прав відповідача, гарантованих ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, у вигляді безпідставного тривалого утримання в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства.

Стосовно оцінки скерування позивачем запитів до Посольств Народної Республіки Бангладеш в Республіці Польща та Російській Федерації колегія суддів керується приписами Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затв. наказом МВС України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України № 353/271/150 від 23.04.2012р.
Зокрема, згідно п.1 розділу VI вказаної Інструкції у разі відсутності акредитованого в Україні дипломатичного представництва або консульської установи країни походження іноземця запити до компетентних органів відповідної країни щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС.
Якщо від компетентних органів країни походження іноземця не надходить відповідь, запити щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС України повторно.

Відповідно до матеріалів справи позивачем запити щодо ідентифікації відповідача скеровувалися до Посольства Народної Республіки Бангладеш у Російській Федерації та в Республіці Польща або через Посольства України в інших країнах для передачі інформації до Посольств Народної Республіки Бангладеш.
Таким чином, позивач намагався прискорити процес ідентифікації відповідача, при цьому він надавав повну і необхідну для цього інформацію (фотокартки і дактилоскопічні карти).
Такі дії колегія суддів розцінює як сумлінні та спрямовані на пришвидшення обов`язкових процедур, які передують примусовому видворенню. При цьому, зазначені дії позивача не призвели до безпідставного продовження строку затримання іноземця, не створили будь-яких перешкод для ідентифікації відповідача.
Водночас, процесуальний закон наголошує на неодержанні інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи (п.2 ч.13 ст.289 КАС України), через що оцінці підлягає лише факт відсутності необхідної інформації для ідентифікації особи.

Покликання у апеляційній скарзі на те, що відповідач вже перебував у період з 25.10.2018р. по 16.04.2020р. у ПТПІ, а тому максимальний строк, встановлений законодавством для затримання іноземця, вже сплив, апеляційний суд відхиляє з огляду на те, що його вдруге затримано 09.06.2020р. у зв`язку із спробою незаконного перетину державного кордону з України до Республіки Польща після попереднього затримання за аналогічне правопорушення.
Вказане свідчить про порушення відповідачем законодавства України з прикордонних питань та наявність обґрунтованих підстав вважати, що відповідач при прийнятті рішення про видворення за межі території України ухилятиметься від його виконання, перешкоджатиме проведенню процедури видворення, а також існує ризик його втечі, при цьому документів щодо законного перебування на території України суду надано не було.
Також будь-які докази наявності на час розгляду справи документів, які посвідчують особу та таких, що дають право легального виїзду за межі України, є відсутніми.

З приводу доводів апелянта про те, що суд першої інстанції всупереч вимогам законодавства, розглянув справу в режимі відеоконференції з перекладачем, який перебував у приміщенні суду та не з`ясував, чи згоден відповідач брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції з приміщення ПТПІ, апеляційний суд зазначає про відсутність процесуальних порушень судом першої інстанції.
Відповідно до ч.14 ст.289 КАС України розгляд питань, визначених цією статтею, здійснюється судом за обов`язкової участі сторін.
Із матеріалів справи, зокрема, із протоколу судового засідання від 03.03.2021р., вбачається, що розгляд справи здійснювався за участі представника позивача, особистої участі відповідача та двох перекладачів, відтак апелянту було забезпечено право довести свою позицію до суду. Клопотання про залучення представника або адвоката від нього не поступало (а.с.28 і на звороті).
Також відповідно до письмової розписки від 02.03.2021р. відповідач отримав копію адміністративного позову (з додатками) про продовження строку затримання з метою ідентифікації (а.с.17); йому також вручена пам`ятка із переліком прав та обов`язків учасника справи згідно ст.44 КАС України, викладена на його рідній мові (а.с.18).

Частиною другою ст.6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
У пункті 110 рішення Європейського суду з прав людини «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» (Vastberga taxi Aktiebolag and Vulic v. Sweden № 36985/97) Суд визначив, що «…адміністративні справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення штрафних санкцій має саме суб`єкт владних повноважень».
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

          Колегія суддів відхиляє решту доводів апелянта, які наведені у поданій апеляційній скарзі, оскільки такі на правильність висновків суду не впливають, а відтак останні не можуть покладатися в основу скасування чи зміни оскарженого судового рішення.

          За наведених обставин суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про часткову підставність та обґрунтованість заявленого позову, а тому заявлений позов підлягає до часткового задоволення, з вищевикладених мотивів.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.ст.272, 288, 289, 310, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 03.03.2021р. в адміністративній справі № 463/2291/21 залишити без задоволення, а вказане рішення суду – без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. М. Шавель 	
судді	 	В. З. Улицький 	
 	 	С. М. Кузьмич  	
Дата складення повного тексту судового рішення: 28.04.2021р.