УХВАЛА

14 квітня 2021 року 
м. Київ
справа № 460/3392/19
адміністративне провадження № К/9901/10517/21
Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Васильєвої І.А., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 31.07.2020 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.12.2020 у справі №460/3392/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Рівненській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

УСТАНОВИВ:
25.03.2021 до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 31.07.2020 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.12.2020 у справі №460/3392/19.
При вирішенні питання про відповідність касаційної скарги вимогам Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судом встановлено наступне.
Скаржником заявлено клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, мотивоване тим, що вперше касаційна скарга подана в межах строку на касаційне оскарження, однак повернута ухвалою Верховного Суду від 22.01.2021. Повторно подана касаційна скарга повернута ухвалою Верховного Суду від 02.03.2021. Втретє касаційна скарга подана без надмірного зволікання після отримання копії ухвали Верховного Суду від 02.03.2021.
З урахуванням вищенаведеного, клопотання скаржника про поновлення строку на касаційне оскарження є обґрунтованим.
Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначається підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
Зазначаючи підстави касаційного оскарження, скаржником процитовано частини 1-3 статті 328, пункт 4 частини 4 статті 328, частину 2 статті 353 КАС України, зазначено про порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального (пункту 5.2 статті 5, пункту 7.3 статті 7, підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України) та процесуального права (статті 90, статті 242, частини 4 статті 246 КАС України).
Як встановлено зі змісту оскаржуваних судових рішень, предметом судового розгляду справи №460/3392/19 була правомірність прийняття контролюючим органом податкових повідомлень-рішень форми "Ф" від 08.08.2018 щодо визначення сум податкових зобов`язань зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2017 рік.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що у 2017 році Законом України від 20.12.2016 № 1791-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2017 році» було зупинено дію пп.12.3.4  п.12.3  ст.12 Податкового кодексу України, і, відповідно, відсутні обмеження для органів місцевого самоврядування щодо строків прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів. Відповідно до пп.12.3.5  п.12.3  ст.12 Податкового кодексу України визначено, що у разі, якщо сільська, селищна, міська рада або рада об`єднаних територіальних громад, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів, що є обов`язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок. Таким чином, Податковим кодексом України встановлений обов`язок громадянина сплатити податок за 2017 рік незалежно від наявності рішення органу місцевого самоврядування про встановлення відповідних податків і зборів.
Судами попередніх інстанцій враховано позицію Верховного Суду з аналогічного питання, викладену у постанові від 24.04.2018 у справі №803/1307/17.
Доводи скаржника зводяться до того, що вищевказаний закон не вносить зміни до Податкового кодексу України, що визначають принципи і загальний порядок встановлення місцевих податків і зборів, а відтак не регулює податкові правовідносини та не може змінювати порядок встановлення місцевих податків та зборів. На думку скаржника, судами попередніх інстанцій не враховано пріоритетність норм Податкового кодексу України перед іншими нормами законодавства.
Разом з тим, скаржником у касаційній скарзі не обґрунтовано, у чому полягає помилковість врахування судами правової позиції Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
Також скаржником зазначено про порушення судами попередніх інстанцій принципу офіційного з`ясування обставин справи в частині спірних правовідносин, що призвело до ухвалення рішень, які не відповідають вимогам щодо законності і обґрунтованості. На думку скаржника, суди не здійснили всебічного, повного та об`єктивного дослідження доказів, які були ним подані, не надали цим доказам відповідної оцінки та не зазначили в рішеннях мотиви відхилення таких доказів.
Разом з тим, як встановлено зі змісту оскаржуваних судових рішень, відхиляючи можливість застосування до переліку об`єктів нерухомого майна скаржника положень абзацу «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, суди вказали, що позивачем не надано відповідних доказів використання комплексу будівель і споруд за функціональним призначенням, як і доказів на підтвердження використання ним зазначеного об`єкту промисловості у підприємницькій діяльності. При цьому суди посилались на правову позицію Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладену у постанові від 20.02.2020 у справі №805/4114/17-а. Скаржником не вказано, у чому полягає помилковість застосування такої правової позиції.
Доводи касаційної скарги в частині викладення порушень судами попередніх інстанцій норм процесуального права зводяться до незгоди скаржника з судовими рішеннями, необхідності переоцінки доказів у справі, оцінка яким вже надана судами попередніх інстанцій, що не належить до компетенції суду касаційної інстанції відповідно до положень статті 341 КАС України.
Скаржником перелічено всі підпункти частини 2 статті 353 КАС України, однак не конкретизовано, який з них він вважає підставою касаційного оскарження.
Верховний Суд зауважує, що частиною 2 статті 353 КАС України передбачені підстави для скасування судових рішень і направлення справи на новий розгляд. Проте, такі доводи можуть бути прийнятними виключно за умови висновку про обґрунтованість підстав для касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 4 статті 328 КАС України, яких у касаційній скарзі не викладено.
З урахуванням вищевикладеного, Верховним Судом встановлено, що втретє подана касаційна скарга за своїм змістом є ідентичною попередньо поданій скарзі та не усуває недоліків, на які було вказано Верховним Судом в ухвалі від 02.03.2021. Скаржником не приведено касаційну скаргу у відповідність із нормами КАС України, зокрема, в частині належного обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини 4 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.
Верховний Суд зазначає, що у касаційній скарзі скаржник повинен навести мотиви незгоди з судовим рішенням з урахуванням передбачених КАС України підстав для його скасування або зміни (статті 351-354 Кодексу) з вказівкою на конкретні висновки суду, рішення якого оскаржується, із одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які неправильно застосовані цим судом при прийнятті відповідного висновку.
Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
З урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 08.02.2020, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.
Отже, перевіркою змісту поданої у цій справі касаційної скарги встановлено, що у ній не викладені передбачені частиною 4 статті 328 КАС України підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку.
Пунктом 4 частини 5 статті 332 КАС України встановлено, що касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
За наведених обставин касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала.
Відповідно до вищенаведеного, керуючись статтями 328, 332, 355, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 31.07.2020 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.12.2020 у справі №460/3392/19 повернути особі, яка її подала.
Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи. Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.
Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не може бути оскаржена.

Суддя	І.А. Васильєва