Постанова
Іменем України                          
 
13 травня 2021 року
м. Київ
 
справа № 140/2155/14
 
провадження № 61-4889 св 20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю.,              Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ; 
представник позивача - ОСОБА_2 ; 
відповідач -  ОСОБА_3 ;
третя особа - акціонерне товариство «Укрсоцбанк», правонаступником якого є акціонерне товариство «Альфа-Банк»;
представник третьої особи - адвокат Гречківський Євгеній Леонідович;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Вінницького апеляційного суду від 15 січня 2020 року у складі колегії суддів: Рибчинського В. П., Голоти Л. О., Денишенко Т. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 

 
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 , третя особа - акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБСР «Укрсоцбанк»), про визнання договору дарування недійсним.
 
Позовна заява мотивована тим, що їй на праві приватної власності на підставі свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 20 липня 1985 року, виданого виконавчим комітетом Ковалівської сільської ради народних депутатів, належав цілий житловий будинок АДРЕСА_1 .
У 2000 році через похилий вік та у зв?язку з потребою у сторонній допомозі та догляді вона звернулася до відповідача, який є її сином, з пропозицією укладення договору довічного утримання, який би передбачав передачу частини належного їй будинку у власність відповідача за умови забезпечення її утриманням та доглядом довічно.
Маючи на меті укладення договору довічного утримання, 12 травня 2000 року між нею та відповідачем було укладено договір, який, як виявилося, в  подальшому, є договором дарування.
Вказувала, що договір дарування вона укладати не бажала, під час укладення договору його зміст, істотні умови та його наслідки їй роз?яснено не було, цей договір укладено під впливом помилки, оскільки вона мала на меті укладання договору довічного утримання, це було єдине її житло, фактична передача будинку не відбулася і вона продовжувала в ньому проживати.
Крім того, у 2013 році їй стало відомо, що частина будинку була передана відповідачем з метою забезпечення виконання зобов?язань за кредитним договором, в іпотеку АКБСР «Укрсоцбанк».
Вказуючи, що помилка щодо природи правочину є істотною, посилаючись на статтю 56 ЦК Української РСР, ОСОБА_1 просила суд визнати договір дарування 31/100 частини житлового будинку, який розташований по АДРЕСА_1 , укладений 12 травня 2000 року між нею та ОСОБА_3 , недійсним. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 22 вересня 2014 року у складі судді Підлипняка М. Д. позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано недійсним договір дарування 31/100 частини житлового будинку, який розташований по АДРЕСА_1 , укладений 12 травня 2000 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Немирівського нотаріального округу Лєбєдєвим В. Д., реєстровий № 359.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що дійсне волевиявлення позивача було спрямоване на укладення договору довічного утримання, оскільки вона є особою похилого віку та потребує догляду, іншого житла не має та після укладення договору продовжує проживати в будинку, тому, з урахуванням визнання позову відповідачем, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Вінницького апеляційного суду від 15 січня 2020 року апеляційну скаргу Гречківського Є. Л. в інтересах АТ «Укрсоцбанк» задоволено.
Рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 22 вересня 2014 року скасовано й ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_1 не довела належними та допустимими доказами того, що на момент укладення оспорюваного договору дарування виникла помилка стосовно правової природи правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання вказаного договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи спірний договір, позивач усвідомлювала умови правочину і його правові наслідки.
Установивши, що оспорюваний договір дарування від 12 травня 2000 року за формою і змістом відповідає вимогам щодо таких правочинів, його укладено у письмовій формі та нотаріально посвідчено державним нотаріусом, який встановив особи, перевірив їх дієздатність і наявність волевиявлення                       ОСОБА_1 , як дарувальника, цей договір виконано і реалізовано шляхом реєстрації права власності на будинок, а також те, що ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема, що на час укладення спірного договору дарування вона мала намір укласти договір довічного утримання, апеляційний суд дійшов висновку про  відмову в задоволенні позову.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У березні 2020 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду подано касаційну скаргу, в якій просила оскаржуване судове рішення скасувати й залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
 
Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначала неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц, (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), а також не дослідження судом належним чином зібраних у справі доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 140/2155/14 із Немирівського районного суду Вінницької області. 
 
У червні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 квітня 2021 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд безпідставно поновив строк на апеляційне оскарження адвокату Гречківському Є. Л. в інтересах АТ «Укрсоцбанк» без доведення останнім підстав необізнаності про розгляд справи в суді першої інстанції та неотримання банком копії оскаржуваного судового рішення.
Вказувала, що суд апеляційної інстанції, вирішуючи питання про права та обов`язки АТ «Укрсоцбанк», ухвалив судове рішення відносно особи, яке не є стороною у справі, оскільки станом на 06 грудня 2019 року правонаступником АТ «Укрсоцбанк» було АТ «Альфа-Банк». Разом з тим, процесуальне правонаступництво можливе на всіх стадіях процесу тільки у суді першої інстанції до ухвалення рішення у справі. 
Апеляційний суд не врахував, що договір іпотеки спірного нерухомого майна, укладений між банком та ОСОБА_3 , визнано недійсним та вона є власником спірного домоволодіння в цілому, тому безпідставно скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції. 
 
Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу 
 
У липні 2020 року АТ «Альфа-Банк» подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що підстав для скасування оскаржуваного судового рішення немає, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що судами допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.
Суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що рішення суду першої інстанції не містить посилання на жодні обставини, які б підтверджували факт дійсної наявності помилки позивача щодо правової природи оспорюваного правочину.
Вказував, що 19 вересня 2008 року між банком та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав останньому грошові кошти в сумі 110 000 грн. На забезпечення виконання зобов?язань за цим договором відповідач передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_2 , набуту на підставі оспорюваного договору дарування. Таким чином визнання оспорюваного договору дарування недійсним порушує права та законні інтереси банку як кредитора відповідача за зобов?язаннями, забезпеченими іпотекою подарованого за цим договором майна.
 
У липні 2020 року ОСОБА_3 подав відзив на касаційну скаргу, у якій фактично підтримав доводи касаційної скарги ОСОБА_1 .
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Судами встановлено, щовідповідно до договору дарування частини житлового будинку від 12 травня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Немирівського районного нотаріального округу Лєбєдєвим В. Д. та зареєстрованого в реєстрі за № 359, ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_3 прийняв у дар житловий будинок з господарчими будівлями 31/100, що знаходиться у АДРЕСА_1 (а. с. 5). 
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Оскільки оспорюваний договір дарування укладено 12 травня 2000 року, то спір про визнання цього правочину недійсним має вирішуватися на підставі норм ЦК Української РСР, які були чинними на момент його укладення.
 
Відповідно до статті 243 ЦК Української РСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.
 
Договір дарування опосередковує перехід майна від однієї особи до іншої, при цьому дарувальник і обдарований є юридично рівноправними суб`єктами.
 
Для договору дарування необхідна наявність взаємного волевиявлення сторін, без якої цей договір не вважається укладеним. Договір дарування завжди є безоплатним договором. У зв`язку з цим дарувальник не має права вимагати від обдарованого зустрічних дій майнового характеру. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому і тому він належить до реальних договорів. Майно, що передається за договором дарування, переходить у власність від однієї особи (дарувальника) до іншої (обдарованого).
 
Договір дарування укладається в формі, яка визначається загальними правилами цивільного законодавства про форму договорів (статті 43, 44,                 46 ЦК Української РСР).
Договір дарування нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідчений (частина третя статті 244, частина перша статті 227 ЦК Української РСР).
Недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою                             статті 48 цього Кодексу (частина перша статті 45, частина перша статті 47 ЦК Української РСР).
 
Згідно з частиною першою статті 56 ЦК Української РСР угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки.
 
Під помилкою у цьому випадку необхідно розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб`єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставин справи можна вважати, що угода не була б укладена.
 
Обравши способом захисту своїх прав визнання договору дарування недійсним, позивач відповідно до положень ЦПК України щодо змагальності сторін зобов`язана довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.
 
Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, її стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за договором купівлі-продажу та продовження позивачем проживати у житловому будинку після укладення договору дарування.
Подібні правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 13 грудня 2019 року у справі № 182/4493/16-ц (провадження                                 № 61-6350св19), від 08 лютого 2021 року у справі № 513/685/17 (провадження № 61-19141св19).
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що укладаючи оспорюваний договір дарування частини житлового будинку розраховувала на те, що ОСОБА_3 буде надавати їй допомогу на утримання як самотній людині похилого віку, тобто, уклала договір внаслідок помилки.
 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
 
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої                              статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, дослідивши та оцінивши надані сторонами докази, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність ОСОБА_1 того, що вона уклала спірний договір під впливом помилки, маючи на меті укладення договору довічного утримання, що було її процесуальним обов`язком відповідно до статей 12, 81 ЦПК України.
 
Суд апеляційної інстанції, встановивши, що оспорюваний договір дарування від 12 травня 2000 року за формою і змістом відповідає вимогам щодо таких правочинів, його укладено у письмовій формі та нотаріально посвідчено державним нотаріусом, який встановив особи, перевірив їх дієздатність і наявність волевиявлення ОСОБА_1 , як дарувальника, цей договір виконано і реалізовано шляхом реєстрації права власності на будинок, а позивач не довела, що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними договором дарування, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
 
Колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції по суті вирішення спору. Судом правильно застосовано норми матеріального права, дотримано норми процесуального права, зроблено обґрунтовані висновки на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами                                (стаття 89 ЦПК України).
 
Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд, вирішуючи питання про права та обов`язки АТ «Укрсоцбанк», ухвалив судове рішення відносно особи, яке не є стороною у справі, оскільки на час ухвалення рішення правонаступником АТ «Укрсоцбанк» було АТ «Альфа-Банк», а процесуальне правонаступництво можливе тільки у суді першої інстанції до ухвалення рішення у справі, - є безпідставними та зводяться до власного тлумачення заявником норм процесуального права. 
 
Відповідно до вимог статті 55 ЦПК України суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної особи або третьої сторони на будь-якій стадії судового процесу.
 
В матеріалах справи наявні документи, які підтверджують правонаступництво АТ «Альфа-Банк», зокрема, статут товариства.
 
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права, не спростовують правильних висновків суду апеляційної інстанції по суті спору та зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не відноситься до повноважень суду касаційної інстанції.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, судове рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують. 

 

Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Вінницького апеляційного суду від 15 січня 2020 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь            
 
                                                                                                            О. М. Осіян
 
                                                                                                            Н. Ю. Сакара
 
                                                                                                     В. В. Шипович