ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

21 квітня 2021 року

м. Харків

справа № 643/10947/18

провадження № 22-ц/818/862/21

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого – Пилипчук Н.П.,

суддів – Тичкової О.Ю., Маміної О.В.

за участю секретаря – Плахотнікової І.О.

учасники справи:

позивач : ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 ,

представник позивача – ОСОБА_3 , 

відповідачі: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

треті особи: Харківська міська рада, Служба у справах дітей по Московському району Департаменту Служб у справах дітей Харківської міської ради

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа – Харківська міська рада, про усунення перешкод у користуванні квартирою, вселення та визначення порядку користування квартирою, та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Харківська міська рада, Служба у справах дітей по Московському району Департаменту Служб у справах дітей Харківської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, з апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 24 вересня 2020 року, в складі судді Поліщук Т.В., в залі суду в місті Харків, 

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2018 ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа – Харківська міська рада, про усунення перешкод у користуванні квартирою, в якій позивач просив усунути перешкоди у користуванні квартирою та поновити порушене право позивача та малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користування квартирою АДРЕСА_1 та вселити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_1 ; визначити порядок користування зазначеною квартирою, виділивши ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житлову кімнату № 5 площею 12,9 кв.м., комору № 7 площею 2,7 кв.м. та балкон (лоджію) площею 2,5 кв.м.; ОСОБА_4 та ОСОБА_5 виділити у користування житлову кімнату № 6 площею 17,3 кв.м.; кухню, ванну кімнату, коридор та вхід в квартиру залишити в спільному користуванні.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилався на те, що він з народження проживає та з моменту досягнення 16 років ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 . Зазначена квартира перебуває у комунальній власності ХМР та не приватизована, складається із двох ізольованих житлових кімнат житловою площею 30,2 кв.м., загальна площа – 47,5 кв.м. Наймачем зазначеної квартири визнано ОСОБА_6 зі складом сім`ї 4 особи: ОСОБА_6 – наймач, ОСОБА_1 – син, ОСОБА_4 – дочка, ОСОБА_5 – онук. З 26.02.2018 у спірній квартирі зареєстрований малолітній син позивача – ОСОБА_2 . Спірна квартира є основним та єдиним постійним місцем проживання позивача, будь-якого іншого житла у нього та його сина у власності чи у користуванні немає. Між ним, його дружиною та відповідачами постійно виникають конфлікти та сварки з приводу права користування спірною квартирою, через дії відповідачів він змушений був жити на зйомних квартирах, у родичів дружини, проте зв`язок з квартирою він не втратив, постійно навідував матір, залишав їй грошові кошти для сплати комунальних послуг. Також, в спірній квартирі знаходяться його речі, за його замовленням та за його власні кошти здійснено ремонт та скління балкону, на теперішній час він продовжує сплачувати комунальні послуги за квартиру. ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати позивача – ОСОБА_6 , яка до смерті займала житлову кімнату площею 12,9 кв.м., комору площею 2,7 кв.м та балкон (лоджію) площею 2,5 кв.м., та після її смерті звільнилася зазначена кімната. Позивач неодноразово намагався вселитися до спірної квартири, оскільки не має іншого житла, проте відповідач ОСОБА_4 чинить перешкоди щодо такого вселення. 19.07.2018 він направив ОСОБА_4 та ОСОБА_5 лист з вимогою не чинити йому та його сину перешкоди у користуванні спірною квартирою та мирно вирішити спір. Також, 19.07.2018 він направив лист до виконкому ХМР та дільниці № 31 КП «Жилкомсервіс» із проханням вжити передбачених законом заходів до відповідачів, які порушують житлові права позивача та його малолітнього сина, та усунути перешкоди у користуванні спірною квартирою. Оскільки домовленості щодо порядку володіння та користування квартирою не досягнуто, квартира має один вхід та дві ізольовані житлові кімнати та поділ квартири неможливий, просить виділити йому та його малолітньому сину житлову кімнату № 5 площею 12,9 кв.м., комору № 7 площею 2,7 кв.м. та балкон (лоджію) площею 2,5 кв.м.; а відповідачам - виділити у користування житлову кімнату № 6 площею 17,3 кв.м.; кухню, ванну кімнату, коридор та вхід в квартиру залишити в спільному користуванні.

11.12.2018 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , треті особи: Харківська міська рада, Служба у справах дітей по Московському району Департаменту служб у справах дітей ХМР, в якому просила визнати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такими, що втратили право користування жилим приміщенням – квартирою АДРЕСА_2 , зі зняттям їх з реєстраційного обліку (а.с.2-5 т.2).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилалась на те, що вона зареєстрована та проживає у зазначеній квартирі. Квартира перебуває у комунальній власності, не приватизована, та складається із двох жилих кімнат. Наймачами зазначеної квартири визнані: ОСОБА_6 – наймач, ОСОБА_1 – син, ОСОБА_4 – дочка, ОСОБА_5 – онук. Після смерті ОСОБА_6 між нею та ОСОБА_1 стали постійно виникати конфлікти та сварки з приводу користування квартирою. ОСОБА_1 після тривалого часу непроживання у квартирі почав намагатися зайняти її та завезти свої речі, на що вона доступу до кватири не надає та в подальшому ОСОБА_1 комунальні послуги не сплачував, матері не допомагав. Дружина ОСОБА_1 – ОСОБА_7 має у своїй власності 2-кімнатну квартиру АДРЕСА_3 , де фактично проживає вона разом зі своїм чоловіком ОСОБА_1 та неповнолітнім сином. Оскільки відповідач не проживає в спірній квартирі більше трьох років, господарство не веде, просить визнати його та його неповнолітнього сина такими, що втратили право користування жилим приміщенням, на підставі ст. 71 ЖК України.

Рішенням  Московського районного суду м. Харкова від 24 вересня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина  ОСОБА_2 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1  задоволено частково. Усунуто перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та поновлено порушене право ОСОБА_1  та ОСОБА_2 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , та вселено  ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_4  та ОСОБА_2 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1  у квартиру  АДРЕСА_1 . Визначено порядок користування двокімнатною квартирою АДРЕСА_1 загальною площею 47,5 кв.м., житловою площею 30,2 кв.м., виділивши у користування ОСОБА_1  та ОСОБА_2 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1  житлову кімнату № 5 площею 12,9 кв.м., та балкон (лоджію) площею 2,5 кв.м.; та виділивши у користування  ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_5  та ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_6  у користування житлову кімнату № 6 площею 17,3 кв.м. Місця загального користування: кухню площею 5,3 кв.м., вбиральню площею 1,0 кв.м., ванну кімнату площею 2,0 кв.м., коридор площею 5,5 кв.м., комору площею 2,7 кв.м., вхід в квартиру залишити в спільному користуванні. В решті позовних вимог відмовлено. У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Харківська міська рада, Служба у справах дітей по Московському району Департаменту Служб у справах дітей Харківської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, відмовити. Стягнуто з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1409 (одну тисячу чотириста дев`ять) грн. 60 коп., в рівних частках, по 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп. з кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити, позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити. 

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Зазначає, що ОСОБА_1 не проживає у спірній квартирі, не веде спільного господарства, не сплачує комунальні послуги фактично з 11.06.1999 року, оскільки, саме 11.06.1999 року він одружився зі своєю дружиною ОСОБА_7 та з цього часу проживав зі своєю дружиною у її квартирі. Вказує, що від шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_7 у них народилася дитина ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час дії шлюбу та і по теперішній час ОСОБА_1 , ОСОБА_7 ,
та їх неповнолітня дитина  ОСОБА_2  проживали і проживають однією сім`єю за адресою:  АДРЕСА_4 . Зазначена квартира належить на праві власності  ОСОБА_7 . Тому посилання  ОСОБА_1  на те що а ні йому, а ні його неповнолітній дитині ОСОБА_2  начебто ніде жити, є безпідставними та такими, що вводять суд в оману. Зазначає, що  оскільки неповнолітній син знаходиться та проживає у квартирі, що належить жінці ОСОБА_1 , то майнові права на житло у нього виникають саме на іншу квартиру, яка належить його матері, а отже, за таких обставин, на спірну нерухомість у нього не виникає права користування, тому підлягають застосуванню загальні норми щодо позбавлення особи права користування жилим приміщенням, встановлених Житловим кодексом та ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання». Отже, за таких обставин неповнолітній син ОСОБА_1  також підлягає зняттю з реєстрації оскільки не має майнових прав на спірну нерухомість. Звертає увагу суду на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у клопотанні  ОСОБА_4  про виклик свідка дружини  ОСОБА_1  та матері неповнолітньої дитини  ОСОБА_2  -  ОСОБА_7 . Вважає, що визначення порядку користування квартирою, яке визначено судом першої інстанції призведе до погіршення житлових умов осіб, які проживають у спірній квартирі, оскільки у даній квартирі відтепер проживатимуть чотири особи, а жила площа квартири становить 30,4 кв. м, тому визначення порядку користування квартирою призведе до погіршення житлових умов цих осіб. Також зазначає, що визначення порядку користування квартирою без проведення судової будівельно-технічної експертизи є неможливим.
У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_4 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що двокімнатна ізольована квартира АДРЕСА_1 є неприватизованою, перебуває у комунальній власності, та на підставі рішення виконкому Харківської міської ради від 30.03.2011 № 256 наймачем житлової площі вказаної квартири визнано: ОСОБА_6 зі складом сім`ї 4 особи: ОСОБА_6 – наймач; ОСОБА_1 – син; ОСОБА_4 – дочка; ОСОБА_5 – онук (а.с.16-17 т.1).

Вказана квартира загальною площею 47,5 кв.м. житловою площею 30,2 кв.м, складається із двох ізольованих кімнат: 12,9 кв.м., 17,3 кв.м, кухні – 5,3 кв.м., ванної кімнати – 2,0 кв.м., вбиральні – 1,0 кв.м., коридору – 5,5 кв.м., комори – 2,7 кв.м., обладнана лоджією 2,5 кв.м. (а.с.18-19 т.1).

На час звернення сторін до суду і на теперішній час у зазначеній квартирі зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 26.06.2018; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.20 т.1).

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.15 т.1).

Позивач ОСОБА_1 у 2018 році звертався до Управління обліку та розподілу житлової площі Департаменту житлового господарства виконкому Харківської міської ради щодо призупинення розгляду заяви ОСОБА_4 про визнання її наймачем квартири АДРЕСА_1 (а.с.67 т.1).

ОСОБА_1 звертався до правоохороних органів із заявами про чинення йому перешкод у користуванні житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_5 , що підтверджується повідомленнями Московського ВП ГУНП в Харківській області від 11.07.2018 року, 01.09.2020 року.

Надані ОСОБА_1 копії квитанцій свідчать про часткову сплату ним за комунальні послуги, що надавалися на квартиру АДРЕСА_1 , у період з 2016 по січень 2019 року.

Судом встановлено матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_1 та його малолітній син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстровані, але тривалий час не проживають у спірному житловому приміщенні, оскільки відповідачем ОСОБА_4 чиняться перешкоди у такому проживанні, про що сама зазначає ОСОБА_4 у судовому засіданні та письмових поясненнях.

Пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює і право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини ( далі- ЄСП)  від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно  з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Відповідно до статті 47 Конституції України і частини третьої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

У статті 7 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно зі статтею 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.

Статтею 65 ЖК УРСР передбачено, що особи, які вселились у жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування цим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем і членами його сім`ї, які з ним проживають, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.  

Частиною першою, четвертою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Статтею 71 ЖК України встановлено 6-ти місячний строк збереження житлового приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його родини, а також вичерпаний перелік випадків за якими за особою, що тимчасово відсутня, зберігається житлове приміщення понад шість місяців. Відсутність особи понад встановлений строк повинна бути без поважних причин.

Згідно із статтею 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням внаслідок відсутності її більше зазначеного строку здійснюється в судовому порядку.

Порядок користування житлом наймачем та особами, які постійно проживають разом з ним, визначається за домовленістю між ними, а у разі спору - встановлюється за рішенням суду (частина 4 статті 816 ЦК України).

Відповідно до статті 61 ЖК Української РСР користування жилими приміщеннями у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення. Договір найму житлового жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Згідно зі статтею 63 ЖК Української РСР предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте за розміром менше від встановленого для надання одній особі (частина перша статті 48), частина кімнати або кімната, зв`язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора тощо).

Відповідно до частини першої статті 48 ЖК Української РСР жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України.

Встановивши, що ОСОБА_1 та його малолітній син ОСОБА_2 іншого житлового приміщення, ніж за місцем реєстрації, у користуванні, або у праві власності не мають, а також встановивши факти чинення перешкод у користуванні житловим приміщенням, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_1 .

Матеріалами справи підтверджено, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна - об`єкт нерухомого майна, квартира АДРЕСА_3 належить на праві приватної власності ОСОБА_7 (а.с.57-58). 

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19.03.2019 у справі № 643/1340/19, яке набрало законної сили, шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , розірвано (а.с.145 т.1).

Крім того, копії квитанцій свідчать про часткову сплату ОСОБА_1 за комунальні послуги, що надавалися на квартиру АДРЕСА_1 , у період з 2016 по січень 2019 року, таким чином позивач не втрачав інтерес до квартири.

Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду врегульовано положеннями глави 2 ЖК України.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності, та враховувати принцип пропорційності втручання у право на повагу до житла, гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції про права людини 1950 року.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім`ї наймача права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

З пояснень відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції вбачається, що після смерті їх батька між нею та ОСОБА_1 склалися конфліктні відносини.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що у спірній двокімнатній квартирі на час одруження ОСОБА_1 фактично проживало декілька сімей, через це ОСОБА_1 разом з дружиною певний час проживав за іншою адресою.

Зазначені обставини, у сукупності, колегія суддів визнає поважними причинами, з яких ОСОБА_1 не проживав у спірній квартирі. 

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи зустрічного позову щодо того, що ОСОБА_1 не проживає в спірній квартирі більше трьох років без поважних причин є безпідставними.

Оскільки, встановлено, що відповідачка чинить перешкоди позивачам у користуванні нерухомим майном, чим порушує їх законні права, вимоги позивачів про усунення перешкоди у користуванні спірною квартирою та вселення є обґрунтованими.

Вказана квартира є неприватизованою та складається з 2-х кімнат житловою площею 30,2 кв.м., загальна площа – 47,5 кв.м.

Сторони у добровільному порядку не можуть дійти згоди щодо порядку користування квартирою, у зв`язку з чим ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.

Статтею 47 Конституції України проголошено право кожного на житло.

Згідно із ст.61 ЖК користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією ( а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установлю, організацією ) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок ( ст.63 ЖК ).

Відповідно до ст.64 ЖК члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як і наймач і члени його сім`ї.

Не можуть бути самостійним предметом договору найму, жиле приміщення, яке хоч і є ізольованими, проте за розміром менше від встановленого для надання одній особі (ч.1 ст.48) частина кімнати або кімната, зв`язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора, тощо).

Відповідно до ст. 47 ЖК України норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу.

Відповідно до ч.1 ст. 48 ЖК України жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України. При цьому враховується жила площа у жилому будинку (квартирі), що перебуває у приватній власності громадян, якщо ними не використані житлові чеки.

Відповідно до ст. 104 ЖК України член сім`ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам статті 63 цього Кодексу. У разі відмовлення членів сім`ї дати згоду на укладення окремого договору найму, а також у разі відмови наймодавця в укладенні такого договору спір може бути вирішено в судовому порядку.

У п. 16постанови Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року № 2, зі змінами та доповненнями, «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судамиЖитлового кодексу України» судам були надані наступні роз*яснення з приводу застосування норм цього Кодексу. В силу ст.104 ЖК Української РСР суд вправі задовольнити вимоги члена сім`ї наймача про поділ жилого приміщення, якщо жилу площу, що припадає на нього (або з урахуванням укладеної угоди про порядок користування жилим приміщенням), може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, яке складається з однієї або кількох кімнат, розмір якого не менше встановленого для надання одній особі. При поділі жилого приміщення за вимогою члена сім`ї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром меншим за жилу площу, що припадає на нього. Однак поділ не може бути допущений, коли це призведе до штучного погіршення житлових умов позивача і викличе необхідність постановки його на облік, як такого, що потребує поліпшення житлових умов.

Згідно п. 53 «Правил обліку громадян, що потребують поліпшення житлових умов та надання їм житлових приміщень в Українській СРСР», затверджених постановою Ради Міністрів УРСР та Укрсовпрофа від 11.12.1984 року № 470, розмір житлової площі надається в межах 13,65 кв.м на людину, але не може бути меншим ніж рівень середньої забезпеченості громадян житловою площею в даному населеному пункті. Рівень середньої забезпеченості громадян житловою площею в даному населеному пункті визначається виконавчими комітетами обласних Рад народних депутатів разом з радою профспілок.

Згідно постанови ВК Харківської обласної Ради народних депутатів та Президії обласної ради профспілок від 11.01.1985 року № 5 «Про правила обліку громадян, потребуючих поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Харківській області» рівень середньої забезпеченості житловою площею в м. Харкові визначений в 7,5 кв.м, а норма жилої площі для визнання особи такою, що потребує поліпшення житлових умов в розмірі 5,5 кв.м.

Отже, визначення порядку користування квартирою не призведе до погіршення житлових умов відповідачів та постановки їх на облік, як таких, що потребують поліпшення житлових умов.

Житлові права відповідачів не порушені, оскільки їм у користування виділено більшу кімнату, ніж позивачам.

Судом першої інстанції правильно досліджені і оцінені обставини по справі, в тому числі і показання свідків, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 24 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий –                                                                     Н.П. Пилипчук

Судді –                                                                        О.Ю. Тичкова

                                                                               О.В. Маміна