ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"25" травня 2021 р.           Справа№ 910/3957/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Разіної Т.І.
суддів:            Тарасенко К.В. 
          Іоннікової І.А. 

Секретар судового засідання: Припутніцька Ю.В.
За участю представників учасників процесу: згідно протоколу судового засідання від 25.05.2021

Розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Вищого навчального закладу "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2020 у справі № 910/3957/20 (суддя Картавцева Ю.В., м. Київ, повний текст рішення складено 23.10.2020)

за первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Офіс Сервіс Люкс", м. Київ
до Вищого навчального закладу "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна", м. Київ
третя особа 1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Благодійна організація "Благодійний фонд "Добробут ХХІ століття", м. Київ
третя особа 2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Інститут розвитку людини" (Інститут інвалідів), м. Київ
про витребування майна з незаконного володіння

та за зустрічною позовною заявою Вищого навчального закладу "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна"
до: 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Офіс Сервіс Люкс"
2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фактор Плюс"
про визнання недійсним договору 

За результатами розгляду апеляційної скарги Північний апеляційний господарський суд 

                    ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог
Товариство з обмеженою відповідальністю "Офіс Сервіс Люкс" (далі -позивач/ТОВ"Офіс Сервіс Люкс") звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Вищого навчального закладу "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" (далі -  відповідач /ВНЗ "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна"), за участю у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Благодійної організація "Благодійний фонд "Добробут ХХІ століття" (далі - третя особа -1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Інститут розвитку людини" (Інститут інвалідів) (далі -третя особа -2) про витребування майна з незаконного володіння.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що відповідач незаконно володіє та утримує спірне майно не передаючи його новому власнику - ТОВ "Офіс Сервіс Люкс", у зв`язку з чим позивач просить суд витребувати у ВНЗ "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" обладнання модульної транспортабельної котельні (у складі двох котлів Viessmann з додатковим обладнанням, трьох ємностей для води, розширювального бака, теплових та газових датчиків).

Короткий зміст зустрічних позовних вимог
Вищий навчальний заклад "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна"  (далі - позивач за зустрічним позовом/відповідач за первісним позовом) звернувся до Господарського суду міста Києва із зустрічною до Товариства з обмеженою відповідальністю "Офіс Сервіс Люкс" (далі - відповідач - 1 за зустрічним позовом/ позивач за первісним позовом) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фактор Плюс" (далі - відповідач - 2 за зустрічним позовом/ТОВ "ФК "Фактор Плюс") про визнання недійсним Договору купівлі-продажу рухомого майна від 07.12.2017, укладеного між ТОВ "ФК "Фактор Плюс" та ТОВ "Офіс Сервіс Люкс" щодо обладнання модульної транспортабельної котельні (у складі двох котлів Viessmann з додатковим обладнанням, трьох ємностей для води, розширювального бака, теплових та газових датчиків).
Зустрічні позовні вимоги ВНЗ "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" обґрунтовані тим, що:
- всупереч положенням ст. 27 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" обтяжував належним чином не повідомив боржника про намір звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження в позасудовому порядку, зокрема, Університет таке повідомлення ніколи не отримував, як і не отримував вимог про передачу у володіння ТОВ "ФК "Фактор Плюс" заставного майна;
- продаж заставного майна відбувся при фактичному володінні ВНЗ "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна"  ним , а це свідчить про те, що на час укладання спірного договору, продавець (ТОВ "ФК "Фактор плюс") не набув право на відчуження спірного майна;
- оскільки, ТОВ "Офіс Сервіс Люкс" було здійснено звернення стягнення на предмет іпотеки, в силу приписів ч. 4 ст. 36 Закону України "Про іпотеку" наступні вимоги іпотекодержателя-кредитора ТОВ "ФК "Фактор Плюс" до Університету, зокрема, і вимога від 09.10.2017 по стягненню заборгованості або звернення стягнення на предмет застави шляхом його продажу на момент вчинення Договору купівлі-продажу предмета застави була недійсною. 
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.07.2020 у справі № 910/3957/20 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом зустрічний позов ВНЗ "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" до ТОВ "Офіс Сервіс Люкс" та ТОВ "ФК "Фактор Плюс" про визнання недійсним договору; вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.10.2020 у справі №910/3957/20 первісний позов задоволено повністю. 
Витребувано у Вищого навчального закладу "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" на користь ТОВ "Офіс Сервіс Люкс" обладнання модульної транспортабельної котельні (у складі двох котлів Viessmann з додатковим обладнанням, трьох ємностей для води, розширювального бака, теплових та газових датчиків). Стягнуто з ВНЗ "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" на користь ТОВ "Офіс Сервіс Люкс" судовий збір у розмірі 14  752,50 грн.
В задоволенні зустрічного позову відмовлено повністю.
Місцевий господарський за первісним позовом встановив,  що:
- 07.12.2017 між ТОВ "Фінансова компанія "Фактор Плюс" та ТОВ "Офіс Сервіс Люкс" укладено договір купівлі-продажу рухомого майна, відповідно до умов якого продавець передав у власність, а покупець прийняв у власність наступне рухоме майно: обладнання модульної транспортабельної котельні (у складі двох котлів Viessmann Vitoplex 100 SX1, теплопродуктивність 1400 кВт кожний з додатковим обладнанням, трьох ємностей для води, розширювального бака, теплових та газових датчиків), яка обліковується на балансі Вищого навчального закладу "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" на рахунку № 1031 "будинки та споруди (власні)", первісною балансовою вартістю 818094,30 грн, залишковою балансовою вартістю 519355,74 грн, інвентарний номер 10005258. 
- положеннями Договору купівлі-продажу визначено, що вказане майно належить ВНЗ "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" на праві приватної власності як обладнання (основні засоби) на підставі довідки заставодавця № 11 та знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Львівська, 23.
- відповідно до п. 4.1 Договору купівлі-продажу перехід права власності відносно майна відбувається в день підписання сторонами цього договору;
- 19.02.2020 позивачем за первісним позовом / відповідачем 1 за зустрічним позовом направлено на адресу відповідача за первісним позовом / позивача за зустрічним позовом Вимогу № 20-02/2020/ВМУРОЛ від 19.02.2020 про передачу протягом 3 (трьох) днів з дня отримання даної вимоги власнику (ТОВ "Офіс Сервіс Люкс") обладнання модульної транспортабельної котельні;
- проте, зазначені вимоги виконані не були, доказів протилежного (доказів передачі рухомого майна) матеріали справи не містять;
Відтак, з огляду встановлення факту незаконного володіння належним позивачу за первісним позовом рухомим майном, суд першої інстанції прийшов до всиновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту щодо витребування такого майна є ефективним, і, відповідно, позовні вимоги задовольнив. 
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції виходив з того,  що позивачем за зустрічним позовом не доведено належними та допустими доказами підстав для визнання недійсним Договору купівлі-продажу рухомого майна від 07.12.2017, укладеного між ТОВ "ФК "Фактор Плюс" та ТОВ "Офіс Сервіс Люкс" щодо обладнання модульної транспортабельної котельні (у складі двох котлів Viessmann з додатковим обладнанням, трьох ємностей для води, розширювального бака, теплових та газових датчиків) на підставі ст. 215 Цивільного кодексу України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів
Не погодившись із вказаним рішенням, ВНЗ "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" (далі - скаржник) звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2020 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов.
Апеляційна скарга ВНЗ "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" обґрунтована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального права, зокрема, - ст.ст. 203, 215, 655, 658, 321, 400 Цивільного кодексу України, ст.ст. 23, 24, 25, 26, 27, 28, 30 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та їх реєстрацію» та ст. 36 Закону України «Про іпотеку», а також порушенням норм процесуального кодексу, а саме ст.ст. 77, 86 Господарського процесуального кодексу України.
Узагальненні доводи апеляційної скарги ВНЗ "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" зводяться до того, що:
- місцевим господарським судом не було досліджено умови п.п.  1.4. .2.3, 4.1. Договору застави від 07.12.2017;
-  судом першої інстанції не дослідив на підставі належних та допустимих доказів наявність чи відсутність заборгованості відповідача за первісним позовом, та, відповідно, не перевірив  наявність у ТОВ «ФК «Фактор Плюс» правових підстав для звернення стягнення на предмет застави на момент укладання оскаржуваного Договору, тому суду дійшов хибних висновків стосовно правомірності звернення стягнення ТОВ «ФК «Фактор Плюс» на котли Viessmann шляхом укладення оскаржуваного Договору;
- місцевий господарський суд в результаті неправильного застосування  положень ст.ст. 27, 28 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» дійшов необґрунтованого висновку про те, що для застосування звернення стягнення на предмет застави шляхом позасудового врегулювання має лише факт надсилання боржнику вимоги про усунення порушення, а не факт отримання такої вимоги;
- суд першої інстанції дійшов хибного висновку про те, що долучені матеріалів справи копія фіскального чеку, копія списку поштових відправлень, копія опису вкладення у цінних лист (поштове відправлення №0103322236267), інформації із сайту Укрпошти про відстеження поштового відправлення №0103322236267 свідчать про те, що така вимога надсилалася та була отримана відповідачем за первісним позовом; навпаки  ВНЗ "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна"  було подано докази того, що за інформацією із сайту  Укрпошта лист із крекінговим номером №0103322236267 відступній;
- поза увагою місцевого господарського суду залишився той факт, що долучена до матеріалів справи претензія - вимога від 09.10.2017 ТОВ «ФК «Фактор Плюс» про погашення заборгованості взагалі не містила вимог щодо передачі предмета забезпечувального  обтяження у володіння  обтяжувачу, тому у відповідача за первісним позовом не могло виникнути таких зобов`язань;
- місцевим господарським судом не було враховано того факту, що ані ТОВ «ФК «Фактор Плюс», ані ТОВ «Офіс Сервіс Люкс» не було доведено в порядку доказування факту передання забезпечення у володіння ТОВ «ФК «Фактор Плюс», так і не було доведено факту володіння ТОВ «ФК «Фактор плюс» предметом забезпечення на момент укладання Договору купівлі-продажу рухомого майна від 07.12.2017, укладеного між ТОВ "ФК "Фактор Плюс" та ТОВ "Офіс Сервіс Люкс" щодо обладнання модульної транспортабельної котельні (у складі двох котлів Viessmann з додатковим обладнанням, трьох ємностей для води, розширювального бака, теплових та газових датчиків);
- судом першої інстанції було залишено той факт, що Договір купівлі-продажу рухомого майна від 07.12.2017 був укладений не від імені ВНЗ "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна", а як власником, який здійснює продаж такого майна за власним розсудом. Хоча  у п. 1.2. Договору купівлі-продажу рухомого майна від 07.12.2017 вказано, що майно яке є предметом зазначеного правочину належить ВНЗ "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна";
- місцевим господарським судом не було враховано  обставину того, що ТОВ «ФК «Фактор Плюс» в порушення ч 6 ст. 30 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» не виконано обов`язку щодо надання боржнику та всім обтяжувачам, на користь яких було встановлене зареєстроване обтяження рухомого майна, письмовий звіт про результати продажу;
- поза увагою суду першої інстанції залишився той факт, що вартість відчуження  предмету застави  за оскаржуваним Договором становила  272  000,00 грн, тоді як вартість предмету застави, яка визначена у Договорі застави від 07.12.2017 становить (п. 1.3. Договору застави від 07.12.2017). Окрім того, п. 1.1.1. Договору застави від 07.12.2017 встановлено, що предмет застави обліковується на балансі ВНЗ "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" первісного балансовою вартістю 818  094,30 грн залишковою балансовою вартістю  519  355,74 грн.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу
16.12.2020 від ТОВ "Офіс Сервіс Люкс",  через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу,  у якому останній просить апеляційну скаргу ВНЗ "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" залишити без задоволення, а  рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2020  у справі №910/3957/20- без змін.
Позивач за первісним позовом у відзиві на апеляційну скаргу відповідача за первісним позовом указував на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим підстави для його скасування - відсутні.
16.12.2020 від ТОВ "ФК "Фактор Плюс", через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу,  у якому останній просить апеляційну скаргу ВНЗ "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" залишити без задоволення, а  рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2020  у справі №910/3957/20- без змін.
Відповідач за зустрічним позовом  відзиві на апеляційну скаргу позивача за зустрічним позовом указував на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим підстави для його скасування - відсутні.
Відзиви на апеляційну скаргу від третіх осіб на троні відповідача за зустрічним позовом до суду апеляційної інстанції у встановлений строк не надходив.
Частиною 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України, що відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що треті особи на стороні відповідача за первісним позовом не були обмежені у своїх процесуальних правах надати відзив на апеляційну скаргу через канцелярію суду або шляхом їх направлення на адресу суду поштовим відправленням. Відтак, приймаючи до уваги, що треті особи на стороні відповідача за первісним позовом у строк, встановлений судом апеляційної інстанції, не подали відзиву на апеляційну скаргу, суд дійшов висновку, що неподання останніми 
не перешкоджає вирішенню справи по суті за наявними в ній матеріалами.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.11.2020 апеляційну скаргу у справі   ВНЗ "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна"  №910/3957/20 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Разіна Т.І., судді: Іоннікова І.А., Шаптала Є.Ю.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.11.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Вищого навчального закладу "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2020 у справі №910/3957/20, розгляд призначено на 18.12.2020.
Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/5434/20 від 18.12.2020 у зв`язку з перебуванням судді Шаптали Є.Ю. на лікарняному, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №910/3957/20.
Відповідно до витягу з протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 18.12.2020 для розгляду справи №910/3957/20 сформовано судову колегію у складі головуючий суддя Разіна Т.І., судді: Тарасенко К.В., Іоннікова І.А.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.12.2020 апеляційну скаргу Вищого навчального закладу "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2020 у справі №910/3957/20 прийнято до провадження колегією  у складі головуючий суддя Разіна Т.І., судді: Тарасенко К.В., Іоннікова І.А. та призначено на 02.02.2021.
Проте у зв`язку з перебуванням головуючого судді (судді-доповідача) Разіної Т.І. у відпустці, судове засідання, призначене на 02.02.2021, не відбулося. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.02.2021 розгляд апеляційної скарги ВНЗ "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2020 у справі №910/3957/20 призначено на 02.03.2021.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.03.2021 розгляд справи №910/3957/20 відкладено на 30.03.2021.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.03.2021 розгляд справи №910/3957/20 відкладено на 25.05.2021.

Явка представників сторін
У судове засідання 25.05.2021 з`явився уповноважені представники позивача за зустрічним позовом, скаржника (відповідача за первісним позовом) та відповідача -2 за зустрічним позовом.
Треті особи 1, 2 на стороні відповідача за первісним позовом у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені належним чином, що підтверджується наявними у матеріалах справи повідомленнями про вручення поштових відправлень.
Заяв/клопотань про відкладення розгляду апеляційної скарги від третіх осіб 1, 2 на стороні відповідача за первісним позовом через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду не надходило.
Відповідно до ч. 12   ст. 270 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
З огляду на те, що треті особи 1, 2 на стороні відповідача за первісним позовом були  належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення судового засідання у даній справі, явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони (ст. 42 ГПК України), зважаючи на відсутність від  третіх осіб 1, 2 на стороні відповідача за первісним позовом клопотань/заяв про відкладення розгляду справи з поданням відповідних доказів, а також враховуючи положення ч. 12 ст. 270 ГПК України, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності  останніх.

Позиція представників сторін у справі
Представник скаржника у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав з викладених у ній підстав та просив апеляційну скаргу задовольнити. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2020 скасувати. Прийняти нове рішення, яким у задоволені первісного позову відмовити, зустрічний позов задовольнити.
Представник позивача за первісним позовом (відповідач -1 за зустрічним позовом) у  судовому засіданні доводи апеляційної скарги заперечував з підстав викладених, у відзиві на апеляційну скаргу ВНЗ "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" та просив апеляційну скаргу відповідача за первісним позовом залишити без задоволення, а на рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2020 у справі №910/3957/20- без змін,  як таке що прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Представник відповідач -2 за зустрічним позовом у  судовому засіданні доводи апеляційної скарги заперечував з підстав викладених, у відзиві на апеляційну скаргу ВНЗ "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" та просив апеляційну скаргу відповідача за первісним позовом залишити без задоволення, а на рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2020 у справі №910/3957/20- без змін,  як таке що прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
Як убачається із матеріалів справи,  25.03.2015 між Публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "Хрещатик" (заставодержатель) та Вищим навчальним закладом "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" (заставодавець) було укладено Договір № 58-47/1-13/02 застави рухомого майна (у тому числі основних засобів) (далі - Договір застави) з метою забезпечення виконання власних зобов`язань, що випливають з:
- Кредитного договору № 40-47/4-07 від 26.06.2007 (надалі - «Кредитний договір 1), згідно з яким заставодавець зобов`язаний повернути заставодержателю в строк до 25 серпня 2017 року кредит в сумі 21947355,00 грн, сплатити проценти за користування кредитом з розрахунку 21% річних, а у разі несвоєчасного повернення кредиту повернути прострочену суму з урахуванням індексу інфляції, який мав місце у період прострочення, сплатити 3% річних від прострочення суми кредиту відповідно до ст. 625 ЦК України, крім того, сплатити проценти за користування кредитом з розрахунку 21% річних, а також сплатити комісію, можливу неустойку і відшкодувати завдані збитки, що можуть наступити згідно з Кредитним договором-1;
- Кредитного договору № 54-47/4-07 від 10.08.2007 (надалі - «Кредитний договір 2»), згідно з яким заставодавець зобов`язаний повернути заставодержателю в строк до 25 серпня 2017 року кредит в сумі 6283033,00 грн, сплатити проценти за користування кредитом з розрахунку 21% річних, а у разі несвоєчасного повернення кредиту повернути прострочену суму з урахуванням індексу інфляції, який мав місце у період прострочення, сплатити 3% річних від прострочення суми кредиту відповідно до ст. 625 ЦК України, крім того, сплатити проценти за користування кредитом з розрахунку 21% річних, а також сплатити комісію, можливу неустойку і відшкодувати завдані збитки, що можуть наступити згідно з Кредитним договором-2;
- Генерального договору № 24-47/1-08/G від 04.06.2008 та укладеного в його межах Кредитного договору № 24-47/1-08/1 від 04.06.2008 (надалі - «Кредитний договір 3»), згідно з яким заставодавець зобов`язаний повернути заставодержателю в строк до 25 серпня 2017 року кредит в сумі 17532190,00 грн, сплатити проценти за користування кредитом з розрахунку 21% річних, а у разі несвоєчасного повернення кредиту повернути прострочену суму з урахуванням індексу інфляції, який мав місце у період прострочення, сплатити 3% річних від прострочення суми кредиту відповідно до ст. 625 ЦК України, крім того, сплатити проценти за користування кредитом з розрахунку 21% річних, а також сплатити комісію, можливу неустойку і відшкодувати завдані збитки, що можуть наступити згідно  з Кредитним договором-3;
- Кредитного договору № 58-47/1-13 від 24.12.2013 (надалі - «Кредитний договір 4»), згідно з яким заставодавець зобов`язаний повернути заставодержателю в строк до 25 серпня 2017 року кредит в сумі 11633000,00 грн, сплатити проценти за користування кредитом з розрахунку 19% річних, а у разі несвоєчасного повернення кредиту повернути прострочену суму з урахуванням індексу інфляції, який мав місце у період прострочення, сплатити 3% річних від прострочення суми кредиту відповідно до ст. 625 ЦК України, крім того, сплатити проценти за користування кредитом з розрахунку 19% річних, а також сплатити комісію, можливу неустойку і відшкодувати завдані збитки, що можуть наступити згідно з Кредитним договором-4;
Умовами розділу 1 Договору застави передбачено, що заставодавець передає заставодержателю в заставу наступне рухоме майно (основні засоби): обладнання модульної транспортабельної котельні (у складі двох котлів Viessmann з додатковим обладнанням, трьох ємностей для води, розширювального бака, теплових та газових датчиків), яка обліковується на балансі заставодавця на рахунку № 1031 "будинки та споруди (власні)", первісною балансовою вартістю 818 094,30 грн, залишковою балансовою вартістю 519355,74 грн, інвентарний номер 10005258, надалі "заставне майно" або "предмет застави".
Відповідно до п. п. 1.2., 1.3. Договору застави заставне майно належить заставодавцю на підставі довідки заставодавця № 11 від 24.03.2015, і знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Львівська, 23. За домовленістю сторін вартість предмета застави становить 983500,00 грн.
За умовами п. 4.1 Договору застави заставодержатель набуває права звернення стягнення на предмет застави у випадку, якщо у момент настання строку виконання будь-якого зобов`язання, забезпеченого цією заставою, воно не буде виконано, а також у разі невиконання заставодавцем своїх зобов`язань за цим договором та/або недійсності його гарантій і запевнень
У п. 4.3 Договору застави визначено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється заставодержателем на підставі рішення суду або в позасудовому порядку згідно Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" та відповідно до цього договору. До початку звернення стягнення заставодержатель реєструє у Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет застави.
Відповідно до п. 4.4. Договору застави при застосуванні позасудового порядку звернення стягнення на предмет застави заставодержатель одночасно з реєстрацією в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет застави попереджає заставодавця (а також позичальника, якщо заставодавець є особою, відмінною від позичальника) про задоволення своїх вимог за рахунок предмета застави і якщо протягом 30 днів з дня реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет застави зобов`язання, забезпечені цією заставою, не будуть виконані на свій розсуд задовольняє свої вимоги одним з таких способів:
-від імені заставодавця продає предмет застави третім особам і спрямовує отримані кошти на задоволення своїх вимог;
-приймає у власність предмет застави в рахунок погашення зобов`язань, забезпечених цією заставою;
-надає заставодавцю згоду на реалізацію предмета застави третім особам за умови, що кошти, виручені від його реалізації, будуть направлені на погашення зобов`язань, забезпечених цією заставою.
У відповідності до п. 5.1 Договору застави заставодавець гарантує, що предмет застави знаходиться у його власності і він вправі розпоряджатися ним на свій розсуд; предмет застави нікому не проданий, не подарований, іншим способом не обтяжений, не перебуває у спорі та під забороною відчуження; він має передбачені законом повноваження на укладення цього договору.
Цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов`язань, забезпечених цією заставою (п. 6.1 Договору застави).
Як убачається із матеріалів справи, 26.03.2015 на підставі Договору застави рухомого майна (у тому числі основних засобів) № 58-47/1-13/02 реєстратором Державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна зареєстровано обтяження на предмет застави (обладнання модульної транспортабельної котельні (у складі двох котлів Viessmann з додатковим обладнанням, трьох ємностей для води, розширювального бака, теплових та газових датчиків).
22.09.2017 за результатами проведених електронних торгів між ПАТ "КБ "Хрещатик" та ТОВ "ФК "Фактор Плюс" укладено Договір № 2017/2-Ю про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, відповідно до умов якого банк відступив шляхом продажу новому кредитору належні банку, а новий кредитор набув права вимоги банку до позичальника - Вищого навчального закладу "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" зазначеного у Додатку № 1 до цього договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржника, спадкоємців боржника, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржника або які зобов`язані виконати обов`язки боржника за кредитними договорами № 24-47/1-08/1 від 04.06.2008, № 58-47/1-13 від 24.12.2013, що укладені в рамках Генерального договору № 24-47/1-08/G від 04.06.2008, кредитними договорами № 40-47/4-07 від 26.06.2007, № 54-47/4-07 від 10.08.2007 та/або Договором іпотеки № 24-47/І-08/04 від 12.06.2008 та/або Договором № 58-47/І-13/02 застави рухомого майна (у т.ч. основних засобів) від 25.03.2015.
Положеннями Додатку № 1 до Договору № 2017/2-Ю про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 22.09.2017 визначено, що в день укладення договору № 2017/2-Ю банк відступає, а новий кредитор набуває права вимоги кредитора за основними договорами в загальному розмірі 60600353,56 грн.
Так, між ПАТ "КБ "Хрещатик" та ТОВ "ФК "Фактор Плюс" укладено Договір № 2017/2-Ю/З про відступлення права вимоги за договором застави, відповідно до якого банк відступив новому заставодержателю (ТОВ "ФК "Фактор Плюс") права вимоги за Договором № 58-47/1-13/02 застави рухомого майна від 25.03.2015.
На підставі Договору № 2017/2-Ю/З про відступлення права вимоги за договором застави, 22.09.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Джуринською Л.В. у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна зареєстровано відомості про зміну обтяжувача - з ПАТ "Комерційний банк "Хрещатик" на ТОВ "Фінансова компанія "Фактор плюс".
25.09.2017 ПАТ "КБ "Хрещатик" та ТОВ "ФК "Фактор плюс" направили на адресу відповідача за первісним позовом спільне повідомлення про відступлення права вимоги, включаючи право вимоги за Договором застави рухомого майна (у тому числі основних засобів) №58-47/1-13/02 від 25.03.2015.
Зазначене повідомлення отримано відповідачем за первісним позовом 03.10.2017.
10.10.2017 заставодержатель - ТОВ "ФК "Фактор Плюс" направило ВНЗ "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" претензію-вимогу про усунення порушень зобов`язань від 09.10.2017 № 10/10-17/2, у якій заставодержатель вимагав протягом тридцятиденного строку сплатити заборгованість за вищезазначеними кредитними договорами та зазначив, що в разі несплати заборгованості ним буде розпочато процедуру звернення стягнення на предмет застави в позасудовому порядку, шляхом продажу від імені заставодавця предмету застави третім особам (Докази направлення претензії-вимоги про усунення порушень зобов`язань від 09.10.2017 № 10/10-17/2, а саме копія списку поштових відправлень № 2386, копія опису вкладення у цінний лист, копія фіскального чеку міститься в матеріалах справи).
13.10.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Джуринською Л.В. було зареєстровано у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомості про звернення стягнення на предмет застави.
У зв`язку з невиконанням відповідачем за первісним позовом зобов`язань щодо сплати заборгованості, ТОВ "ФК "Фактор плюс" (продавець) відповідно до положень п. 4.1 Договору застави 07.12.2017 в порядку позасудового стягнення уклало з ТОВ "Офіс Сервіс Люкс" (покупець) Договір купівлі-продажу рухомого майна, відповідно до умов якого продавець у порядку передбаченому Законом України "Про заставу", Законом України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" передає у власність, а покупець приймає у власність наступне рухоме майно: обладнання модульної транспортабельної котельні (у складі двох котлів Viessmann Vitoplex 100 SX1, теплопродуктивність 1400 кВт кожний з додатковим обладнанням, трьох ємностей для води, розширювального бака, теплових та газових датчиків), яка обліковується на балансі Вищого навчального закладу "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" на рахунку № 1031 "будинки та споруди (власні)", первісною балансовою вартістю 818094,30 грн, залишковою балансовою вартістю 519355,74 грн, інвентарний номер 10005258. Майно знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Львівська, 23.
Положеннями п. 2.1. Договору купівлі-продажу визначено, що вказане майно належить Вищому навчальному закладу "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" на праві приватної власності як обладнання (основні засоби) на підставі довідки заставодавця № 11.
Пунктом 2.3. Договору купівлі-продажу встановлено, що на момент укладення цього договору заборгованість боржника перед продавцем за кредитним договором становить 34600353,56 грн (без урахування штрафних санкцій, нарахованих продавцем боржнику за порушення остатнім умов кредитних договорів).
Цей продаж за домовленістю сторін, вчиняється на суму 272 000,00 грн, які покупець зобов`язаний сплатити до 31.12.2018 на рахунок продавця вказаний в п. 9 договору та які враховуються в рахунок часткового погашення зобов`язань боржника за кредитним договором перед продавцем (як кредитором) (п. 3.1 Договору купівлі-продажу).
Згідно із п. 4.1 Договору купівлі-продажу перехід права власності відносно майна відбувається в день підписання сторонами цього договору.
07.12.2017 на виконання умов Договору купівлі-продажу продавцем та покупцем підписано Акт приймання-передачі рухомого майна, яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Львівська, 23 без претензій та зауважень.
Як убачається із матеріалів справи, 19.02.2020 позивачем за первісним позовом/ відповідачем 1 за зустрічним позовом направлено на адресу відповідача за первісним позовом / позивача за зустрічним позовом Вимогу № 20-02/2020/ВМУРОЛ від 19.02.2020 про передачу протягом 3 (трьох) днів з дня отримання даної вимоги власнику (ТОВ "Офіс Сервіс Люкс") обладнання модульної транспортабельної котельні (у складі двох котлів Viessmann Vitoplex 100 SX1, теплопродуктивність 1400 кВт кожний з додатковим обладнанням, трьох ємностей для води, розширювального бака, теплових та газових датчиків), що було раніше предметом застави за Договором застави рухомого майна (у тому числі основних засобів) № 58-47/1-13/02 від 25.03.2017.
Позивач за первісним позовом звертаючись до суду із позовом зазначає, що Вимогу № 20-02/2020/ВМУРОЛ від 19.02.2020 відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) отримав 27.02.2020, однак, у встановлений строк належне ТОВ "Офіс Сервіс Люкс" майно не передав, з огляду на що позивач просить суд витребувати у ВНЗ "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Офіс Сервіс Люкс" зазначене вище майно.
У свою чергу, відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) проти задоволення первісних позовних вимог заперечує та зазначає, що Договір купівлі-продажу рухомого майна від 07.12.2017, укладений між ТОВ "ФК "Фактор Плюс" та ТОВ "Офіс Сервіс Люкс" є недійсним, відтак, позивач за первісним позовом не набув права власності на спірне майно, а відтак, не має права його витребовувати.
І саме обставиною недійсності зазначеного договору відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) обґрунтовує заявлені ним зустрічні позовні вимоги, зокрема, він зазначає про таке:
- всупереч положенням ст. 27 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" обтяжував належним чином не повідомив боржника про намір звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження в позасудовому порядку, зокрема, Університет таке повідомлення ніколи не отримував, як і не отримував вимог про передачу у володіння ТОВ "ФК "Фактор Плюс" заставного майна;
- продаж заставного майна відбувся при фактичному володінні ним Університетом, а це свідчить про те, що на час укладання спірного договору, продавець (ТОВ "ФК "Фактор плюс") не набув право на відчуження спірного майна;
- оскільки, ТОВ "Офіс Сервіс Люкс" було здійснено звернення стягнення на предмет іпотеки, в силу приписів ч. 4 ст. 36 Закону України "Про іпотеку" наступні вимоги іпотекодержателя-кредитора ТОВ "ФК "Фактор Плюс" до Університету, зокрема, і вимога від 09.10.2017 по стягненню заборгованості або звернення стягнення на предмет застави шляхом його продажу на момент вчинення договору купівлі-продажу предмета застави була недійсною. 
Позивач за первісним позовом (відповідач 1 за зустрічним позовом) проти задоволення зустрічного позову заперечує та зазначає про безпідставність доводів відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом), що виражається, зокрема, в наступному: вимоги ст. 27 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" передбачають обов`язок заставодержателя надіслати вимогу та не передбачаєють як передумову звернення стягнення на предмет застави обов`язковість вручення боржнику такої вимоги; спірні котли були фізично, фактично та юридично передані ТОВ "ФК "Фактор Плюс" позивачу - ТОВ "Офіс Сервіс Люкс", який мав доступ до котлів до вересня 2018 року, допоки Університет не змінив замки на будівлі котельні; пунктом 2.1 Договору купівлі-продажу визначено, що рухоме майно, яке є предметом договору належить Університету "Україна", відтак, за наявності непогашеного боргу за кредитними договорами укладення договору купівлі-продажу не порушує права Університету; ТОВ "Офіс Сервіс Люкс" було звернено стягнення на будівлю як предмет іпотеки, тому вимоги про стягнення з Університету 26 млн. грн 12.10.2017 припинилися, проте жодного впливу на права вимоги ТОВ "ФК "Фактор плюс" на суму 34600353,56 грн таке стягнення не має, тому 07.12.2017 ТОВ "ФК "Фактор плюс" правомірно звернуло стягнення на предмет застави.
Відповідач 2 за зустрічним позовом, також, заперечує проти задоволення зустрічних позовних вимог та зазначає, що ТОВ "ФК "Фактор Плюс" вжило всіх можливих заходів для повідомлення Університету "Україна" про наявність заборгованості, а відтак, мало право звернути стягнення на предмет застави з метою реалізації права на задоволення вимог заставодержателя; майно за договором купівлі-продажу відповідно до положень ст. 30 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" відчужено продавцем від імені боржника; факт звернення стягнення ТОВ "Офіс Сервіс Люкс" 12.10.2017 на предмет іпотеки (будівлю) не припинило зобов`язання Університету "Україна" погасити решту боргу за кредитними договорами перед ТОВ "ФК "Фактор Плюс", оскільки, після звернення стягнення на предмет іпотеки, ТОВ "ФК "Фактор Плюс" продовжувало бути кредитором на решту суми боргу (60600353,56 грн - 26000000,00 грн = 34600353,56 грн) і заставодержателем рухомого майна - котлів та обладнання, а тому правомірно звернуло стягнення на зазначене рухоме майно шляхом його продажу третій особі.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови 
У відповідності до вимог ч. 1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга  відповідача за первісним позовом не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні чи скасуванню, виходячи з наступних підстав.

Щодо вимог за зустрічним позовом, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2      ст. 11 Цивільного кодексу України).
Як вже зазначалось вище, 25.03.2015 між Публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "Хрещатик" та Вищим навчальним закладом "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" було укладено Договір № 58-47/1-13/02 застави рухомого майна (у тому числі основних засобів) з метою забезпечення виконання власних зобов`язань, що випливають з кредитних договорів, які визначені вказаних Довором.
Дослідивши зміст Договору № 58-47/1-13/02 застави рухомого майна (у тому числі основних засобів) від 25.03.2015, укладеного між Публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "Хрещатик" та Вищим навчальним закладом "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна", суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором застави рухомого майна, яким забезпечено виконання зобов`язання боржника за Кредитними договорами № 40-47/4-07 від 26.06.2007, № 54-47/4-07 від 10.08.2007, № 58-47/1-13 від 24.12.2013, Генеральним договором № 24-47/1-08/G від 04.06.2008 та укладеним в його межах Кредитним договором № 24-47/1-08/1 від 04.06.2008.
Відповідно до статті 572 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
Предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення (ч. 1 ст. 576 ЦК України).
Частиною першою статті 584 ЦК України передбачено, що у договорі застави визначаються суть, розмір і строк (термін) виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, та (або) посилання на договір чи інший правочин, яким встановлено основне зобов`язання, подається опис предмета застави, а також визначаються інші умови, погоджені сторонами договору.
Відповідно до частини вказаної статті опис предмета застави у договорі застави може бути поданий у загальній формі (вказівка на вид заставленого майна тощо).
Застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду          (ст. 1 Закону України «Про заставу»).
Так, положеннями розділу 1 Договору застави передбачено, що заставодавець передає заставодержателю в заставу наступне рухоме майно (основні засоби): обладнання модульної транспортабельної котельні (у складі двох котлів Viessmann з додатковим обладнанням, трьох ємностей для води, розширювального бака, теплових та газових датчиків), яка обліковується на балансі заставодавця на рахунку № 1031 "будинки та споруди (власні)", первісною балансовою вартістю 818 094,30 грн, залишковою балансовою вартістю 519 355,74 грн, інвентарний номер 1 000 5 258, надалі "заставне майно" або "предмет застави".
Як вірно було встановлено місцевим господарським судом, що п. 4.3 Договору застави визначено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється заставодержателем на підставі рішення суду або в позасудовому порядку згідно Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" та відповідно до цього договору. До початку звернення стягнення заставодержатель реєструє у Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет застави.
У п. 4.4. Договору застави встановлено, що при застосуванні позасудового порядку звернення стягнення на предмет застави заставодержатель одночасно з реєстрацією в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет застави попереджає заставодавця (а також позичальника, якщо заставодавець є особою, відмінною від позичальника) про задоволення своїх вимог за рахунок предмета застави і якщо протягом 30 днів з дня реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет застави зобов`язання, забезпечені цією заставою, не будуть виконані на свій розсуд задовольняє свої вимоги одним із способів, визначених Договором.
Матеріали справи свідчать, що 22.09.2017 за результатами проведених електронних торгів між ПАТ "КБ "Хрещатик" та ТОВ "ФК "Фактор Плюс" укладено Договір № 2017/2-Ю про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, відповідно до умов якого банк відступив шляхом продажу новому кредитору належні банку, а новий кредитор набув права вимоги банку до позичальника - Вищого навчального закладу "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" зазначеного у Додатку № 1 до цього договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржника, спадкоємців боржника, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржника або які зобов`язані виконати обов`язки боржника за кредитними договорами № 24-47/1-08/1 від 04.06.2008, № 58-47/1-13 від 24.12.2013, що укладені в рамках Генерального договору № 24-47/1-08/G від 04.06.2008, кредитними договорами № 40-47/4-07 від 26.06.2007, № 54-47/4-07 від 10.08.2007 та/або Договором іпотеки № 24-47/І-08/04 від 12.06.2008 та/або Договором № 58-47/І-13/02 застави рухомого майна (у т.ч. основних засобів) від 25.03.2015.
Положеннями Додатку № 1 до Договору № 2017/2-Ю про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 22.09.2017 визначено, що в день укладення договору № 2017/2-Ю банк відступає, а новий кредитор набуває права вимоги кредитора за основними договорами в загальному розмірі 60600353,56 грн.
Також як убачається із матеріалів прави, між ПАТ "КБ "Хрещатик" та ТОВ "ФК "Фактор Плюс" укладено Договір № 2017/2-Ю/З про відступлення права вимоги за договором застави, відповідно до якого банк відступив новому заставодержателю (ТОВ "ФК "Фактор Плюс") права вимоги за Договором            № 58-47/1-13/02 застави рухомого майна від 25.03.2015.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що положеннми ст. 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Згідно із ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 Цивільного кодексу України).
Суд апеляційної інтанції зазначає, що відступлення права вимоги (уступка вимоги - цесія) являє собою договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора (цедента) новому кредиторові (цесіонарію). Цесія - це заміна особи у зобов`язанні, що виникає в силу укладення відповідного договору купівлі-продажу, міни чи дарування прав, що випливають із зобов`язання. Так, договір відступлення права вимоги може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов`язок нового кредитора надати первісному кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги.
Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом ( ч. 1 ст. 516 ЦК України).
Згідно із ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
Наведені норми закону, які регулюють забезпечення виконання зобов`язання, дають підстави для висновку, що забезпечувальне зобов`язання поділяє юридичну долю основного, оскільки акцесорне правовідношення за своєю правовою природою є додатковим до іншого, основного, без якого воно втрачає свій сенс і значення та виявляється, в тому числі, у неможливості переходу прав кредитора до третьої особи за основним зобов`язанням без одночасного переходу до неї зобов`язання додаткового.
Так, у додатковому характері забезпечувальних зобов`язань вбачається неможливість їх існування поза межами існування основного зобов`язання, а отже виходячи з правової природи забезпечувальних зобов`язань, акцесорні права, що виникають з таких зобов`язань, слідують долі основних у відносинах цесії.
Із наведено убачається, що ТОВ "ФК "Фактор Плюс" (новий кредитор) набув права вимоги до ВНЗ "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" за кредитними договорами № 24-47/1-08/1 від 04.06.2008, № 58-47/1-13 від 24.12.2013, які укладені в рамках Генерального договору № 24-47/1-08/G від 04.06.2008, кредитними договорами № 40-47/4-07 від 26.06.2007, № 54-47/4-07 від 10.08.2007 та/або Договором іпотеки № 24-47/І-08/04 від 12.06.2008 та/або Договором № 58-47/І-13/02 застави рухомого майна (у т.ч. основних засобів) від 25.03.2015 в загальному розмірі 60 600 353,56 грн, про що 03.10.2017 (дата отримання боржником спільного повідомлення ПАТ "КБ "Хрещатик" та ТОВ "ФК "Фактор плюс" про відступлення права вимоги № 2-1/4333 від 25.09.2017) було повідомлено відповідача за первісним позовом / позивача за зустрічним позовом.
Разом з тим, як вірно було зазначено місцевим господарським судом про те, що повідомлення № 2-1/4333 від 25.09.2017 містить найменування нового кредитора та реквізити для перерахування коштів на погашення заборгованості за вказаними кредитними договорами.
Як убачається із матеріалів справи та вставнолено судом апеляційної інстанції, що на підставі Договору № 2017/2-Ю/З про відступлення права вимоги за договором застави, 22.09.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Джуринською Л.В. у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна зареєстровано відомості про зміну обтяжувача - з ПАТ "Комерційний банк "Хрещатик" на ТОВ "Фінансова компанія "Фактор плюс".
Так, 10.10.2017 заставодержатель - ТОВ "ФК "Фактор Плюс" направило ВНЗ "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" претензію-вимогу про усунення порушень зобов`язань від 09.10.2017 № 10/10-17/2, у якій заставодержатель вимагав протягом тридцятиденного строку сплатити заборгованість за вищезазначеними кредитними договорами та зазначив, що в разі несплати заборгованості ним буде розпочато процедуру звернення стягнення на предмет застави в позасудовому порядку, шляхом продажу від імені заставодавця предмету застави третім особам.
Судом апеляційної інстанції встанволено, що у підтвердження факту направлення вказаної вимоги позивачем за первісним позовом надано:
-          копію фіскального чеку від 10.10.2017, у якому міститься посилання на список відправлень № 2386; 
-          копію списку поштових відправлень № 2386, у якому адресатом зазначено ВМУРЛ Україна;
- копію опису вкладення у цінний лист № 0103322236267 (в графі "найменування предметів" зазначено: претензія-вимога про усунення порушень зобов`язання № 10/10-17/2 від 09.10.2017, на ім`я: ВНЗ "ВМУРЛ "Україна", куди: 04071, м. Київ, вул. Хорива, 1 Г) з відміткою відділення поштового зв`язку про прийняття відправлення до відправки 10.10.2017;
- інформацію із сайту Укрпошти про відстеження поштового відправлення № 0103322236267, з якої вбачається, що зазначене відправлення не було вручено під час доставки (час перевірки статусу відстеження 13.08.2018 о 15:08).
Положеннями статті 27 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" передбачено, що якщо інше не встановлено цим Законом, обтяжувач, який має намір звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження в позасудовому порядку, зобов`язаний надіслати боржнику та іншим обтяжувачам, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання. Повідомлення надсилається одночасно з реєстрацією в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.
Тобто законодавець визначив, що для звернення стягнення на предмет застави необхідно письмово повідомити боржника та зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження. Вказані вимоги є імперативними і не виконуються на розсуд стягувача.
Подібну правову позицію наведено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2018 у справі № 202/29241/13-ц та від 16.05.2018 у справі № 320/8269/15-ц, а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26.11.2018 у справі № 755/11989/16-ц, від 12.12.2018 у справі № 755/11816-ц та від 16.12.2019 у справі № 759/4658/17.
Так, наведені норми Закону дають підстави для висновку, що для звернення стягнення на предмет застави шляхом позасудового врегулювання значення має саме факт надсилання боржнику вимоги про усунення порушення, а не факт отримання такої вимоги, оскільки в будь-якому разі факт отримання адресатом надісланого йому поштового відправлення пов`язаний з його волею, тоді-як така особа може утримуватись від отримання адресованого їй листа, у зв`язку з чим для звернення стягнення на предмет застави шляхом позасудового врегулювання необхідно встановлювати власне факт направлення вимоги про усунення порушення, тобто вчинення обтяжувачем всіх необхідних дій, а не факт отримання такої вимоги, оскільки ця подія може і не настати.
У той же час, відповідач за первісним позовом/позивач за зустрічним позовом заперечує як зустріній позовній заяві так і у апеляційній скарзі заперечує факт отримання вимоги (претензії), так і загалом факт її надсилання, посилаючись на відсутність інформації щодо листа із трекінговим номером 0103322236267 на сайті Укрпошти.
З данного приводу суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Правил надання послуг поштового зв`язку" від 05.03.2009 № 270 розрахунковим документом, що підтверджує факт надання послуг поштового зв`язку є документ встановленої відповідно до Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" форми і змісту (касовий чек, розрахункова квитанція тощо).
У п.п. 59, 61 Постанови Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270 "Про затвердження Правил надання послуг поштового зв`язку" визначено, що  внутрішні поштові відправлення з оголошеною цінністю з описом вкладення подаються для пересилання відкритими для перевірки їх вкладення. У разі приймання внутрішніх поштових відправлень з оголошеною цінністю з описом вкладення бланк опису заповнюється відправником у двох примірниках. Працівник поштового зв`язку повинен перевірити відповідність вкладення опису, розписатися на обох його примірниках і проставити відбиток календарного штемпеля. Один примірник опису вкладається до поштового відправлення, другий видається відправникові. На примірнику опису, що видається відправникові, працівник поштового зв`язку повинен зазначити номер поштового відправлення. За бажанням відправника на примірнику опису, що вкладається до поштового відправлення, вартість предметів може не зазначатися. 
З сукупного аналізу наведених вище норм вбачається, що належними доказами на підтвердження факту надання послуг поштового зв`язку (здійснення відправлення) є опис вкладень в поштовий конверт та документ, що підтверджує надання поштових послуг (касовий чек, розрахункова квитанція тощо). 
Матеріали справи свідчасть,  що у підтвердження факту направлення вказаної вимоги позивачем за первісним позовом надано, зокрема, копію фіскального чеку від 10.10.2017 та копію опису вкладення у цінний лист з відміткою відділення поштового зв`язку про прийняття відправлення до відправки 10.10.2017.
Наведені докази у сукупності є належними, допустимими та достатніми для встановлення факту направлення 10.10.2017 відповідачеві за первісним позовом претензії-вимоги про усунення порушень зобов`язання №10/10-17/2 від 09.10.2017, невиконання якої в 30-денний строк в силу норм Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" та договору № 58-47/1-13/02 застави рухомого майна (у тому числі основних засобів) від 25.03.2015 є достатньою підставою для звернення стягнення на предмет застави шляхом позасудового врегулювання (продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем).
Водночас доводи скаржника про те, що відсутність інформації на сайті Укрпошти щодо поштового відправлення № 0103322236267 свідчить про не направлення ТОВ "ФК "Фактор плюс" зазначеного відправлення на адресу Університету є непереконливими,  оскільки, термін зберігання інформації для відстеження руху рекомендованих листів - обмежений, і після спливу встановленого терміну неможливо з даних вказаного веб-сайту встановити, зокрема, факт відправлення кореспонденції, поряд з цим, позивачем за первісним позовом / відповідачем 1 за зустрічним позовом надано суду належні докази направлення вказаного поштового відправлення. 
Як вірно було вставнолено місцевим господарським судом та вбачається із матеріалів справи, що на виконання умов договору застави, 13.10.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Джуринською Л.В. зареєстровано у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомості про звернення стягнення на предмет застави.
У зв`язку з невиконанням відповідачем за зустрічним позовом зобов`язань (доказів повернення заборгованості за кредитними договорами в розмірі 34 600 353,56 грн, а також пені, комісії, штрафних санкцій матеріали справи                     № 910/3957/20 не містять), ТОВ "ФК "Фактор плюс" (продавець) відповідно до положень п. 4.1 Договору застави 07.12.2017 в порядку позасудового стягнення уклало з ТОВ "Офіс Сервіс Люкс" (покупець) договір купівлі-продажу рухомого майна, відповідно до умов якого продавець у порядку передбаченому Законом України "Про заставу", Законом України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" передає у власність, а покупець приймає у власність наступне рухоме майно: обладнання модульної транспортабельної котельні (у складі двох котлів Viessmann Vitoplex 100 SX1, теплопродуктивність 1400 кВт кожний з додатковим обладнанням, трьох ємностей для води, розширювального бака, теплових та газових датчиків), яка обліковується на балансі Вищого навчального закладу "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" на рахунку № 1031 "будинки та споруди (власні)", первісною балансовою вартістю 818094,30 грн, залишковою балансовою вартістю 519 355,74 грн, інвентарний номер 10005258. Майно знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Львівська, 23.
У разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором ( ст. 589 ЦК України).
Частинами 1, 2 статті 590 Цивільного кодексу України визначено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.
У разі часткового виконання боржником зобов`язання, забезпеченого заставою, право звернення на предмет застави зберігається в первісному обсязі. Якщо предметом застави є дві або більше речей (два або більше прав), стягнення може бути звернене на всі ці речі (права) або на будь-яку з речей (прав) на вибір заставодержателя. Якщо заставодержатель зверне стягнення на одну річ (одне право), але його вимогу не буде задоволено в повному обсязі, він зберігає право застави на інші речі (права), які є предметом застави (ч. ч. 5, 6 ст. 590 ЦК України).
Положеннями статті 26 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" визначено позасудові способи звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, так, обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження:
1) передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання в порядку, встановленому цим Законом;
2) продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах;
3) відступлення обтяжувачу права задоволення забезпеченої обтяженням вимоги у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги;
4) переказ обтяжувачу відповідної грошової суми, у тому числі в порядку договірного списання, у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є гроші, майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку, або цінні папери.
5) реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса. 
Так, за змістом п. 4.4 Договору застави при застосуванні позасудового порядку звернення стягнення на предмет застави у разі невиконання зобов`язань, забезпечених такою заставою, заставодержатель може задовольнити свої вимоги шляхом продажу від імені заставодавця предмета застави третім особам.
Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що абсолютний характер застави виявляється в тому що у кредитора виникає переважне право перед іншими кредиторами боржника; це речове право наслідує юридичну долю речі; право застави не дає заставодержателю правомочностей щодо володіння та користування річчю (майном), але заставодержатель має правомочність щодо позбавлення заставодавця його права власності у випадку невиконання боржником забезпеченого заставою основного зобов`язання.
Таким чином, застава є речовим правом на чуже майно, реалізація якого кредитором за основним зобов`язанням може привести до примусового позбавлення власника майна права власності на належне йому майно.
Отже, вказане свідчить про необґрунтованість доводів відповідача за первісним позовом/ позивача за зустрічним позовом щодо того, що договір купівлі-продажу є недійсним, оскільки, ТОВ "Фактор Плюс" не набувши права на відчуження спірного майна (так як не отримав від Університету зазначене майно за актом прийому-передачі) передав його ТОВ "Офіс Сервіс Люкс" при фактичному володінні Університетом таким майном.
Так, реалізуючи своє право на позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет застави, ТОВ "ФК "Фактор плюс" уклало з ТОВ "Офіс Сервіс Люкс" договір купівлі-продажу, умовами якого визначено, що рухоме майно, яке є предметом договору належить Вищому навчальному закладу "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна".
Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Продавець зобов`язаний попередити покупця про всі права третіх осіб на товар, що продається (права наймача, право застави, право довічного користування тощо). У разі невиконання цієї вимоги покупець має право вимагати зниження ціни або розірвання договору купівлі-продажу, якщо він не знав і не міг знати про права третіх осіб на товар ( ст. 659 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 334 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом ( ч. 1 ст. 334 ЦК  України).
За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Так, п. 4.1 Договору купівлі-продажу від 07.12.2017 встановлено, що перехід права власності відносно майна відбувається в день підписання сторонами цього договору.
В свою чергу, Договір купівлі-продажу рухомого майна 07.12.2017 підписано сторонами та скріплено їх печатками, що свідчить про перехід права власності на визначене договором рухоме майно до ТОВ "Офіс Сервіс Люкс" з моменту підписання такого договору.

Стосовно підстави недійсності договору через недійсність вимоги іпотекодержателя-кредитора ТОВ "ФК "Фактор Плюс" до відповідача за первісним позоовм по стягненню заборгованості або звернення стягнення на предмет застави шляхом його продажу в силу приписів ч. 4 ст. 36 Закону України "Про іпотеку", суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Позивач за зустрічним позовом/ відповідач за первісним позовом зазначає, що звернення стягнення на предмет іпотеки одним із нових кредиторів та іпотекодержателів, а саме ТОВ "Офіс Сервіс Люкс" призвело до недійсності будь-яких наступних вимог іпотекодержателів, у тому числі вимог ТОВ "ФК "Фактор Плюс", який залишався іпотекодержателем в силу Договору № 2017/2-Ю про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 22.09.2017 та договору № 2017/2-Ю-1 від 22.09.2017 про відступлення прав вимоги за договором іпотеки № 24-47/1-08/04 від 12.06.2008.
З матеріалів справи вбачається, що ТОВ "ФК "Фактор плюс" на підставі Договору про відступлення частини прав вимоги № 02/10-17/2 від 02.10.2017 відступило ТОВ "Офіс Сервіс Люкс" право вимоги до Університету "Україна" на суму 26000000,00 грн, а також право вимоги за Договором іпотеки № 24-47/1-08/04. 
Відповідно до ст. 33 Закону України "Про іпотеку" якщо предметом іпотеки є два або більше об`єкти нерухомого майна, стягнення звертається в обсязі, необхідному для повного задоволення вимог іпотекодержателя. 
Положеннями частини 4 статті 36 Закону України "Про іпотеку" в редакції, чинній стоном на жовтень 2017 року визначено, що після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що вказана норма закону захищає боржника від подвійного стягнення боргу та не свідчить про те, що у випадку звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку між сторонами припиняються всі зобов`язальні правовідносини щодо виконання кредитних договорів та договорів застави, адже загальні підстави припинення зобов`язань визначені ст. 598 Цивільного кодексу України. 
Приписами ст. 598 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема, ст. 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. 
Оскільки, на момент розгляду справи повне погашення вимог кредитора за рахунок продажу предмета іпотеки не відбулося, відповідно й зобов`язання за кредитними договорами не припинились. У свою чергу, не припинились і встановлені договорами застави правовідносини із забезпечення даних зобов`язань. 
Разом з тим, наведена правова норма (ч. 4 ст. 36 Закону України "Про іпотеку") не передбачає автоматичного припинення зобов`язання, яке забезпечено іпотекою в повному обсязі у разі, якщо іпотекодержатель скористався своїм правом на задоволення вимог у позасудовому порядку, а лише вказує на недійсність  вимог стосовно основного зобов`язання в тій його частині, в якій останнє було погашено за рахунок предмету іпотеки. 
Відтак, звернення стягнення на суму заборгованості у розмірі 26 000 000,00 грн не вказує на недійсність інших вимог стосовно непогашеної частини заборгованості, зокрема, і вимоги ТОВ "ФК "Фактор плюс" від 09.10.2017.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін ( ст. 202 ЦК України).
Правочин як юридичний факт є лише однією з підстав виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, передбачених законом. У системі таких юридичних фактів правочини посідають особливе місце, вирізняючись серед них своїми специфічними ознаками. Правочинам, на відміну від деяких інших підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (наприклад, юридичних та фактичних вчинків, заподіяння шкоди) притаманне правомірне вольове вчинення особою, яка має належний статус суб`єкта цивільного права, юридичних дій, спрямованих на свідоме створення конкретного цивільного правового результату для себе або інших осіб.
Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Враховуючи вище викладене, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком місцевого господарського суду  про відмову у задоволенні зустрічного позову про визнання недійсним Договору купівлі-продажу рухомого майна від 07.12.2017, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фактор Плюс" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Офіс Сервіс Люкс".

Щодо вимог за первісним позовом, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

За приписами ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об`єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об`єкта незавершеного будівництва.
Як вірно було вставнолено місцевим господарським судом та убчається із матеріалів справи, що 07.12.2017 між ТОВ "ФК "Фактор Плюс" та ТОВ "Офіс Сервіс Люкс" було укладено Договір купівлі-продажу рухомого майна, відповідно до умов якого продавець передав у власність, а покупець прийняв у власність наступне рухоме майно: обладнання модульної транспортабельної котельні (у складі двох котлів Viessmann Vitoplex 100 SX1, теплопродуктивність 1400 кВт кожний з додатковим обладнанням, трьох ємностей для води, розширювального бака, теплових та газових датчиків), яка обліковується на балансі Вищого навчального закладу "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" на рахунку № 1031 "будинки та споруди (власні)", первісною балансовою вартістю 818 094,30 грн, залишковою балансовою вартістю 519 355,74 грн, інвентарний номер 10005258. 
Положеннями Договору купівлі-продажу визначено, що вказане майно належить ВНЗ "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" на праві приватної власності як обладнання (основні засоби) на підставі довідки заставодавця № 11 та знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Львівська, 23.
Перехід права власності відносно майна відбувається в день підписання сторонами цього договору ( п. 4.1. Договору).
Так, 19.02.2020 позивачем за первісним позовом/відповідачем 1 за зустрічним позовом направлено на адресу відповідача за первісним позовом / позивача за зустрічним позовом Вимогу № 20-02/2020/ВМУРОЛ від 19.02.2020 про передачу протягом 3 (трьох) днів з дня отримання даної вимоги власнику (ТОВ "Офіс Сервіс Люкс") обладнання модульної транспортабельної котельні.
Однак, як вказує позивач за первісним позовом, зазначені вимоги виконані не були, доказів протилежного (доказів передачі рухомого майна) матеріали справи не містять.
Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб ( ст. 316 ЦК України).
Положеннями ст. 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. 
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні ( ст. 321 ЦК України).
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно із ст. 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Право володіння чужим майном може належати одночасно двом або більше особам. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.
Положеннями п. 2 ч. 1 ст. 399 ЦК України визначено, що право володіння припиняється у разі витребування майна від володільця власником майна або іншою особою.
За змістом ст. 400 ЦК України недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що у зв`язку з переходом права власності на рухоме майно до позивача за первісним позовом, право власності попереднього власника такого майна є припиненим в порядку ст. 346 ЦК України.
Вдночас , ані суду першої інтанції, ані суду апеляційної інстанції не надано будь-яких доказів у підтвердження наявності законних підстав для фізичного знаходження (перебування) такого майна у відповідача за первісним позовом.
Згідно з        положеннями  ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей  55,  124 Конституції України  та  статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Статтею 16 ЦК України  унормовано, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 встановлені способи захисту цивільних прав та інтересів, а також зазначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Так, відповідно до абз. 6 ч. 1  статті 20 ГПК України        господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках,  зокрема: справи у спорах щодо права власності  чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно,  яке  (права на яке)  є предметом спору,  визнання недійсними актів, що порушують такі права,  крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.
Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.
З огляду на встановлення факту незаконного володіння належним позивачу за первісним позовом рухомим майном, апеляційний господарський суд погоджуєьбся із висновком суду першої інстанції про те, що обраний позивачем спосіб захисту щодо витребування такого майна є ефективним, а вимоги за первісним позовом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Мотиви прийняття або відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі
Твердження заявника апеляційної скарги про те, що місцевим господарським судом не було зясовано наявності невиконаних зобов`язань за Кредитними договорами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Згідно зі ст.ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч. 2 ст. 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Водночас як вставнолено місцевим господарським судом так і судом апеляційної інстанції, що доказів повернення заборгованості відповідачем за зустрічним позовом за Кредитними договорами в розмірі 3 460 0353,56 грн, а також пені, комісії, штрафних санкцій матеріали справи № 910/3957/20 не містять.
Стосовно доводів про заявника про розмір та складові заборговансоті  за Кредитними договорами №24-47/1-08/G (Генеральний договір) та №24-47/1-08/1 від 04.08.2008, №58-47/1-130 від 24.12.2013, № 40-47/4-07 від 26.06.2007, то зазначене не було предметом розгляду у суді першої інстанції, а тому відповідно до ч. 5  ст. 269 ГПК України  судом апеляційної інстанції не приймається та не розглядається.
Доводи зявника апеляційної скарги проте, що позивачем за первісним позовом було невірно обрано спосіб захисту порушено права спростовується висновками викладеними у мотивувальній частині даної постанови.
Інші доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду, викладених в оскаржуваному рішенні.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Згідно зі ст.ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч. 2 ст. 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Таким чином, виходячи із фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про відмову у задоволення зустрічних позовних вимог, у зв`язку з їх недоведеністю та необґрунтованістю; водночас суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про навність підстав для задоволення первісного позову.
Відповідно до  п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Частиною 1 ст. 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду в розумінні ст. 277 ГПК України, з викладених в апеляційній скарзі обставин.  
З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд зазначає, що рішення місцевого господарського суду прийняте з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2020 у справі № 910/3957/20/20 та, відповідно, апеляційна скарга ВНЗ "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна"є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Розподіл судових витрат
Судовий збір за подачу апеляційної скарги у відповідності до ст. 129 ГПК України судом на скаржника.
Керуючись ст.ст. 124, 129-1 Конституції України, ст.ст. 8, 11, 74, 129, 240, 267-270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Вищого навчального закладу "Відкритий міжнародний університет розвитку людини "Україна" залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2020 у справі                № 910/3957/20 залишити без змін.
3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.
4. Справу  № 910/3957/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог   ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено та підписано суддями-15.06.2021.

Головуючий суддя                                                            Т.І. Разіна 

Судді                                                                                К.В. Тарасенко

                                                                                І.А. Іоннікова