Справа № 352/1690/16-ц 
Провадження № 22-ц/4808/648/21 
Головуючий у 1 інстанції Битківський Л. М. 
Суддя-доповідач Пнівчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 травня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі 
головуючої                Пнівчук О.В.
суддів:                Мелінишин Г.П., Томин О.О.
секретаря                Мельник О.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 — ОСОБА_2 на рішення Богородчанського районного суду від 22 січня 2021 року, у складі судді Битківського Л.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача — ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ПАТ “Райффайзен Банк Аваль” про витребування майна з чужого незаконного володіння,
в с т а н о в и в :
ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача — ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ПАТ “Райффайзен Банк Аваль” про витребування майна з чужого незаконного володіння, повернення у її власність нерухомого майна, що знаходиться по АДРЕСА_1 , а саме: житлового будинку позначеного у технічному паспорті літ.»А», гаражу літ. «Б», криниці №1, хвіртки№2, огорожі №3, 5 воріт №4, а також земельної ділянки площею 0,0669 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером 2625888301:01:001:1192
Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що на підставі договору дарування від 01 березня 2008 року вона набула у власність домоволодіння АДРЕСА_2 . Для обслуговування вказаного будинковолодіння та ведення ОСГ їй передано у власність земельну ділянку площею 0,3168 га за цією ж адресою, що підтверджується Державним актом на право власності на землю від 29 листопада 2002 року. Вказане майно було передано нею в іпотеку ВАТ «Державний ощадний банк України» на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, що був укладений між Банком та її чоловіком ОСОБА_5 .
У зв`язку з неналежним виконанням останнім зобов`язань за кредитним договором, Банк на підставі судового рішення Тисменицького районного суду від 29 вересня 2011 року стягнув заборгованість за кредитним договором з неї як поручителя. У процесі виконання згаданого судового рішення домоволодіння АДРЕСА_2 , а також об`єкт незавершеного будівництва нового житлового будинку на тій же ділянці за проектним номером АДРЕСА_2 , який не був зареєстрований як окремий об`єкт права власності, було арештовано державною виконавчою службою і у межах виконавчого провадження передано на примусову реалізацію. 15 травня 2012 року проведені прилюдні торги з примусової реалізації належного їй домоволодіння і земельної ділянки АДРЕСА_3 , а також незавершеного будівництва будівель туалету, котельні та складу по АДРЕСА_2 . Переможцем торгів стала ОСОБА_6 і 29.05.2012 року було зареєстровано права власності за ОСОБА_7 .
Дане майно протиправно вибуло з її власності, оскільки рішенням Тисменицького районного суду від 18.07.2013 року, яке набрало законної сили 13.09.2013 року, згадані торги були визнані недійсними. Однак, до того часу, набувачем ОСОБА_7 придбане майно було розділено на окремі частини з присвоєнням окремих адрес. Зокрема, майно яке є предметом спору у цій справі, виділено в окреме домоволодіння АДРЕСА_2 , а саме виділено житловий будинок літ.«А», гараж літ. «Б», криницю №1, хвіртку №2, огорожу №3, 5 і ворота № НОМЕР_1 . В подальшому цьому домоволодінню присвоєно змінену адресу АДРЕСА_1 . Вказані будівлі, а також виділену під дане домоволодіння частину земельної ділянки за цією адресою площею 0,0669 га, на підставі договору дарування від 20.08.2013 року від свої матері ОСОБА_7 набув у власність відповідач ОСОБА_3 .
Посилаючись на зазначені обставини просила суд витребувати майно що знаходиться по АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння та повернути у її власність, а саме: житловий будинок позначеного у технічному паспорті літ.»А», гаражу літ. «Б», криниці №1, хвіртки№2, огорожі №3, 5 воріт №4, а також земельну ділянку площею 0,0669 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером 2625888301:01:001:1192.
Рішенням Богородчанського районного суду від 22 січня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі на дане рішення представник ОСОБА_1 посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.
Представник апелянтки вказав, що відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові 910/856/17 від 05 червня 2018 року, набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, а продавцями, які мають право примусового продажу такого майна є державна виконавча служба та організатор електронних торгів. Покупцем відповідно є переможець електронних торгів.
Твердження суду першої інстанції про те, що продаж майна на прилюдних торгах, проведених з порушенням чинного законодавства щодо порядку виконання судових рішень не змінює статусу особи, яка придбала майно з прилюдних торгів, як добросовісного набувача, у якого майно не може бути витребувано за будь-яких умов, суперечить висновкам Верховного Суду.
Таке твердження, на думку апелянтки, не відповідає обставинам справи, оскільки в даній справі віндикаційний позов подано не до особи, яка придбала майно з прилюдних торгів, а до особи, яка є останнім власником майна і отримала таке майно безоплатно.
Відчуження майна на торгах відбулось на підставі рішення суду про стягнення коштів з фінансового поручителя, а не на основі рішення за позовом до майнового поручителя про звернення стягнення на майно.
Відповідач ОСОБА_3 отримав майно безоплатно від ОСОБА_7 , яка з огляду на визнання недійсними результатів торгів, не мала право його відчужувати.
Відповідно до висновку Вищого спеціалізованого суду України від 28.01.2013 року №24-150/0/4-13 “Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав “Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна”. У разі задоволення віндикаційного позову суд повинен вирішити питання про відшкодування добросовісному набувачеві понесених ним витрат на придбання майна. Такі витрати має бути стягнено зі сторони, яка отримала кошти за недійсним правочином, про що свідчить комплексний зміст положень статті 388 ЦК України щодо витребування майна в добросовісного набувача, частини першої статті 661 ЦК України та частини другої статті 216 ЦК України.
Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках(частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України).
А тому, на думку апелянта, позивачка має право звернутись до відповідача ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння.
Що стосується посилань суду щодо пропуску строку позовної давності, то така не поширюється на правовідносини, пов”язані з витребуванням майна за ст.388 ЦК України.
Апелянт просив рішення суду скасувати та постановити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . 
У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_3 зазначив, що рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим, а доводи викладені в апеляційні скарзі його законності не спростовують.
У судовому засіданні апеляційного суду представник апелянтки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.
Відповідач ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_5 , ОСОБА_7 заперечили вимоги апеляційної скарги, посилаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.
Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4 , та представник ПАТ “Райффазен Банк Аваль” у судове засідання не з”явились, однак про день та місце слухання справи повідомлені належним чином.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до положень ч.ч.1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`сованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Судове рішення ухвалене судом першої інстанції вищезазначеним вимогам відповідає.
Постановляючи рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що з огляду на встановлені обставини в справі щодо набуття відповідачем права власності на спірне нерухоме майно, вимоги позивачки про витребування домоволодіння та земельної ділянки що знаходиться по АДРЕСА_1 з володіння ОСОБА_3 є необгрнутованими.
З таким висновком суду погоджується колегія суддів з огляду на наступне.
Зібраними матеріалами справи та рядом судом судових рішень, що набрали законної сили судом встановлено наступне.
Позивачка ОСОБА_1 01 березня 2008 року за договором дарування отримала у власність від своєї матері ОСОБА_4 домоволодіння АДРЕСА_2 , яке складалося з цегляного житлового будинку А загальною площею 107,6 кв.м житловою площею 62 кв.м, цегляної літньої кухні Б площею 29,2 кв.м, цегляного сараю В площею 16,6 кв.м, металевого колодязя N1, огорожі з дерева N2 площею 60 кв.м, огорожі зі штахетника N3 площею 9,6 кв.м.
Згідно Державного акту на право приватної власності на землю від 29 листопада 2002 року позивачці передано у власність для обслуговування вказаного домоволодіння та ведення особистого селянського господарства земельну ділянку загальною площею 0,3168 га за цією ж адресою.
Встановлено, що між ВАТ “Державний ощадний банк України” та ОСОБА_8 13.03.2008 року укладено договір поруки та іпотечний договір для забезпечення виконання боржником ОСОБА_5 зобов”язань за Кредитним договором №43 від 11.03.2008 року, укладеного між ВАТ “Державний ощадний банк України” та ОСОБА_5 за яким він отримав кредит в сумі 500000 грн.
Так, згідно Іпотечного договору від 13.03.2008 року ОСОБА_8 передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: земельну ділянку площею 0,3168 га та розташований на ній одноповерховий цегляний будинок АДРЕСА_2 , загальною площею 107,6 кв.м, житловою площею - 62,0 кв.м та належні до нього надвірні будівлі: цегляна літня кухня, загальною площею 93,0 кв.м, паливна, колодязь, металеві огорожі, які знаходяться за адресою АДРЕСА_3 .
Відповідно до рішення виконавчого комітету Чукалівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 27 травня 2011 року (т.3, а.с.77) за заявою позивача реконструйовану літню кухню переведено в житловий будинок, якому присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_2 .
Рішенням Тисменицького районного суду від 29.09.2011 року у справі № 2-336/2011р задоволено позов ПАТ “Державний ощадний банк України” та стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_1 в користь ПАТ “Державний ощадний банк України” заборгованість за кредитним договором № 43 від 11.03.2008 року в розмірі 448481,97 грн. 
15 травня 2012 року Івано-Франківською філією ПП «Спеціалізоване підприємство «Юстиція» проведені прилюдні торги з примусової реалізації належного позивачу домоволодіння та земельної ділянки, які були предметом іпотеки. 
У результаті виручених з прилюдних торгів коштів був погашений борг позивачки перед ВАТ «Державний ощадний банк України». 
       Згідно копії свідоцтва № НОМЕР_2 від 22 травня 2012 року про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, виданого державним нотаріусом Тисменицької районної державної нотаріальної Колтун С.В. та копії витягу про державну реєстрацію прав від 29 травня 2012 року право власності на домоволодіння АДРЕСА_2 , що складається з цегляного житлового будинку А загальною площею 107,6 кв.м житловою площею 62 кв.м, літньої кухні Б, сараю В, криниці N1, огорож N2, N3, розташованих на приватизованій земельній ділянці, які належали ОСОБА_1 , набула ОСОБА_6 .        
       На підставі заяви ОСОБА_6 від 25 червня 2012 року присадибна земельна ділянка по АДРЕСА_2 поділена на дві окремі земельні ділянки, а саме: земельну ділянку площею 0,0156 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером 2625888301:01:001:1153 та земельну ділянку площею 0,0182 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером 2625888301:01:001:1152, про що свідчать два Державні акти від 06 липня 2012 року.
Рішенням виконкому Чукалівської сільської ради від 10 липня 2012 року на підставі заяви ОСОБА_6 проведено поділ домоволодіння АДРЕСА_2 та виділено з складу домоволодіння житловий будинок АДРЕСА_4 , якому присвоєно адресу 38а, залишено в складі домоволодіння АДРЕСА_5 .
       12 липня 2012 року ОСОБА_6 отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане Чукалівською сільською радою, на домоволодіння АДРЕСА_2 , що складається з житлового будинку А загальною площею 107,1 кв.м житловою площею 62,7 кв.м, сараю Б площею 9,4 кв.м, огорожі N1 площею 26,5 кв.м та зареєстровано за нею право власності на вказане домоволодіння.
       18 липня 2013 року Чукалівською сільською радою прийнято рішення яким адресу житлового будинку АДРЕСА_6 .
       29 липня 2013 року Реєстраційною службою Тисменицького РУЮ видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, згідно якого за ОСОБА_6 зареєстровано право власності на домоволодіння по АДРЕСА_4 , загальною площею 269,7 кв.м. а також видано свідоцтво про право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_4 за кадастровим номером 2625888301:01:001:1192, розміром 0,0669 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.
       Згідно нотаріально посвідчених договорів дарування від 20.08.2013 року ОСОБА_6 подарувала відповідачу ОСОБА_3 належні їй на праві власності земельну ділянку розміром 0,0669 га з кадастровим номером 2625888301:01:001:1192 та розташований на ній житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами в АДРЕСА_1 , (житловий будинок житловою площею 106,7 кв.м, загальною площею 269,7 кв.м (а.с.74-78 т. 1). 
Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 18 липня 2013 року, яке набрало законної сили згідно ухвали Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 вересня 2013 року, визнано недійсними прилюдні торги щодо примусової реалізації домоволодіння та земельної ділянки АДРЕСА_3 , а також незавершеного будівництва будівель туалету, котельні та складу по АДРЕСА_2 . 
       Судом встановлено, що внаслідок переходу до ОСОБА_7 права власності на домоволодіння по АДРЕСА_2 та проведення нею відповідних перепланувань, реконструкції та поділу, надалі вказане домоволодіння поділено на три частини із присвоєнням кожній окремої адреси, а саме: АДРЕСА_2 , АДРЕСА_5 (яка змінена на на АДРЕСА_4 ) та АДРЕСА_4 .
       Установлені судом обставини справи сторонами не заперечуються.
       Позивачка ОСОБА_1 , посилаючись на те, що прилюдні торги з продажу належного їй на праві власності нерухомого майна визнані недійсними, пред”явила позов про витребування вказаного майна з володіння відповідача ОСОБА_3 на підставі ст.ст. 387, 388 ЦК України. 
       Частиною 4 статті 41 Конституції України передбачено непорушність права приватної власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
       Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
       Статтею 1 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визначено, що кожному гарантується право на мирне володіння своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
       Стаття 6 Конвенції визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
       Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
       Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Як зазначено у частині першій статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
       Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
       Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
       Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України. 
       Право вибору способу захисту, передбаченого законом, належить особі, яка звернулася за захистом свого права.
       Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
       Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
       При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
       За положеннями статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом передбачених цим Кодексом випадках.
       Відповідно до ч.1,3 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 
       Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
       Відповідно до частини першої статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
       Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
       У частинах першій, третій статті 388 ЦК України передбачено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:
1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;
2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;
3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
        Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. 
       Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
       Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
       Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
       Судом встановлено, що із володіння власника ОСОБА_1 у ході примусового виконання судового рішення про стягнення коштів шляхом реалізації майна боржника на прилюдних торгах, які в подальшому були визнані судом недійсними, вибуло нерухоме майно, а саме домоволодіння АДРЕСА_3 , що складається з цегляного житлового будинку А загальною площею 107,6 кв.м житловою площею 62 кв.м, літньої кухні Б, сараю В, криниці N1, огорож N2, N3, розташованих на приватизованій земельній ділянці ( саме на вказане нерухоме майно ОСОБА_6 видано державним нотаріусом Тисменицької районної державної нотаріальної Колтун С.В. свідоцтво № 991 від 22 травня 2012 року про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів). 
       Із змісту рішення Тисменицького районного суду від 18 липня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_1 про визнання недійсними прилюдних торгів, вбачається, що під час проведення торгів на примусову реалізацію було передано та продано на прилюдних торгах незавершений будинок АДРЕСА_5 , право власності на який не був зареєстрований. 
Встановлено, що літня кухня площею 93 кв.м., яка входила до складу житлового будинку АДРЕСА_2 , за заявою ОСОБА_1 рішенням виконавчого комітету Чукалівської сільської ради від 27 травня 2011 року переведена в житловий будинок, якому присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_2 .
       Крім того, на підставі заяви ОСОБА_6 рішенням виконкому Чукалівської сільської ради від 10 липня 2012 року проведено поділ домоволодіння АДРЕСА_2 та виділено з складу домоволодіння житловий будинок Б (реконструйована літня кухня), якому присвоєно адресу 38а, а в складі домоволодіння АДРЕСА_5 залишено житловий будинок А.
       Рішенням Чукалівської сільської ради від 18.07.2013 року за заявою ОСОБА_6 , змінено адресу будинку АДРЕСА_2 на АДРЕСА_4 .
       В результаті проведеної ОСОБА_6 реконструкції одноповерхової будівлі літньої кухні площею 93 кв.м. виникло новостворене нерухоме майно: домоволодіння по АДРЕСА_4 , яке складається з житлового будинку житловою площею 106,7 кв.м, загальною площею 269,7 кв.м, гаражу, криниці, хвіртки, огорож, воріт, розташованих на земельній ділянці з кадастровим номером 2625888301:01:001:1192, право власності на які зареєстровано за ОСОБА_6 .
       Віндикація – це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця), з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.
       Об”єктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння може бути індивідуально-визначене майно, яке існує в натурі на момент пред”явлення позову.
       Відповідно до положень ч. 1 ст. 184 ЦК, річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена лише їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей та індивідуалізують. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.
       Питання про можливість повернення індивідуально-визначеної речі, яка зазнала змін чи переробки, має вирішуватися залежно від характеру таких змін, їх істотності. 
       Об`єктом позову про витребування майна з чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову. З чужого незаконного володіння може бути витребувана лише індивідуально визначена річ. 
       Якщо річ, перебуваючи в чужому володінні, видозмінилася, була перероблена чи знищена, підстав для задоволення віндикаційного позову немає, у такому разі власник має право на відшкодування збитків.
       Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 передала в іпотеку належне їй на праві власності домоволодіння АДРЕСА_2 , до складу якого входило приміщення літньої кухні площею 93 кв.м., разом з тим, після проведення прилюдних торгів з реалізації належного позивачці домоволодіння та земельної ділянки (які у подальшому визнані недійсними) приміщення літньої кухні зазнало істотних змін. Так, 29.07.2013 року Реєстраційною службою Тисменицького РУЮ ОСОБА_6 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, згідно якого за останньою зареєстровано право власності на домоволодіння по АДРЕСА_4 , яке складається з житлового будинку загальною площею житловою площею 106,7 кв.м., загальною площею 269,7 кв.м, гаражу, криниці, хвіртки, огорож, воріт. Крім того, ОСОБА_6 видано свідоцтво про право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_4 за кадастровим номером 2625888301:01:001:1192, розміром 0,0669 га для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку, господарських будівель та споруд.
        ОСОБА_1 пред”являючи позов про витребування майна, а саме вищезазначених домоволодіння та земельної ділянки з чужого незаконного володіння не представила суду доказів того, що належне їй на праві власності майно — приміщення літньої кухні площею 93 кв.м. існує в натурі і саме на це нерухоме майно зареєстровано право власності ОСОБА_3 .
       Крім того, судом встановлено, що на виконання рішення Тисменицького районного суду від 29.09.2011 року у справі № 2-336/2011 року про стягнення з в солідарному порядку з ОСОБА_5 та ОСОБА_1 на користь ПАТ “Державний ощадний банк України” заборгованості за кредитним договором № 43 від 11.03.2008 року в розмірі 448 481,97 грн на прилюдних торгах було реалізовано нерухоме майно: домоволодіння та земельна ділянка по АДРЕСА_3 за ціною 590000 грн. та незавершене будівництво будівель туалету, котельні та складу за ціною 15700 грн. Саме за рахунок виручених з прилюдних торгів коштів був погашений борг ОСОБА_1 перед банком, решту коштів повернуто позивачці, а виконавче провадження закрито.
       Позивачка, пред”явивши позов про визнання прилюдних торгів недійсними, не ставила питання про застосування наслідків недійсності правочину, повернення сторін у попереднє становище і як наслідок проведення повторних прилюдних торгів з додержанням вимог закону. 
       Крім того, договір дарування спірного житлового будинку та земельної ділянки на користь ОСОБА_3 укладено ОСОБА_6 20 серпня 2013 року, тобто до набрання законної сили рішенням суду про визнання прилюдних торгів недійсними.
       З огляду на наведені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про витребування у ОСОБА_3 нерухомого майна є необгрунтованими та такими що не підлягають до задоволення, а доводи представника апелянта про те, що вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння підлягають задоволенню спростовуються вищенаведеними обставинами.        
       Що стосується висновків суду про пропуск позивачкою строку позовної давності слід зазначити наступне.
       Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. 
       Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
       Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).
       За загальним правилом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
       Отже, за змістом статей 256, 261 Цивільного кодексу України позовна давність є строком пред`явлення позову особою, право якої порушене. 
       При цьому в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, позовна давність починає обчислюватися з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
       Це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.
       Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.
       Аналіз статті 261 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.
       Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
       Так, у постанові від 26.11.2019 року у справі № 914/3224/16 Велика палата Верховного суду зробила висновок, що початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист порушеного права, пов”язується з моментом, коли власник довідався або міг довідатися про порушення його права, а саме про факт вибуття майна з власності у володіння іншої особи. Порушення права та підтвердження такого порушення судовим рішенням не є тотожними поняттями. Закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням. 
       Таким чином, ураховуючи зібрані докази в даній справі, ОСОБА_1 дізналася про порушення своїх прав з часу вибуття майна з її власнсоті у володіння ОСОБА_6 в результаті проведення прилюдних торгів. 
       А тому, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно зазначив про пропуск позивачкою строку звернення з позовом до суду, однак помилково вказав про те, що строк позовної давності слід рахувати з 13.09.2013 року, тобто з дня набрання набрання законної сили рішенням Тисменицького районного суду про визнання прилюдних торгів недійсними, а не з часу коли позивачка дізналася про порушення її права.
       З огляду на зазначене, не заслуговують на увагу посилання апелянта на помилковість висновку суду першої інстанції про пропуск позивачко.ю строку позовної давнсоті, оскільки на правовіденосини, пов`язані із витребуванням майна позовна давність не поширюється.
       Оскільки у задоволенні позову ОСОБА_1 суд відмовив за безпідставністю позовних вимог, а не у зв”язку з пропуском позивачем позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, то вказаний висновок суду щодо обчислення перебігу позовної давності не призвів до неправильного вирішення справи. 
       Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.
Керуючись ст.ст.374, 375, 381-384, 390ЦПК України, суд,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 — ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Богородчанського районного суду від 22 січня 2021 року — без зміни.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Повний текст постанови складено 01 червня 2021 року.

Головуюча                                                О.В. Пнівчук
Судді:                                                        Г.П. Мелінишин                                                                                        О.О. Томин