ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2021 року	Львів	Справа № 460/2750/20 пров. № А/857/4163/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                  Коваля Р.Й.,
суддів                                                                       Гуляка В.В.,
                                                                                 Ільчишин Н.В.,
з участю секретаря судового засідання                Хітрень О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2020 року (прийняте у м. Рівному суддею Дудар О.М; складене у повному обсязі 30 листопада 2020 року) у справі № 460/2750/20 за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Рівненській області   про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги про сплату боргу (недоїмки), рішення про застосування штрафних санкцій, 

                                                     В С Т А Н О В И В :

У квітні 2020 року ФОП ОСОБА_1 звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду із позовною заявою, у якій просив визнати протиправними та скасувати:
- податкове повідомлення-рішення форми "Р" від 30.03.2020 № 0003153304 про збільшення грошового зобов`язання за платежем "податок на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування" на суму 279 469,98 грн, у т.ч.: 223 575,98 грн – за податковими зобов`язаннями, 55 894,00 грн – за штрафними (фінансовими) санкціями;
- податкове повідомлення-рішення форми "Р" від 30.03.2020 № 0003233304 про збільшення грошового зобов`язання за платежем "податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг)" на загальну суму 96 143,00 грн, у т.ч.: 76 914,00 грн – за податковими зобов`язаннями, 19 229,00 грн – за штрафними (фінансовими) санкціями;
- податкове повідомлення-рішення форми "Р" від 30.03.2020 № 0003193304 про збільшення грошового зобов`язання за платежем "військовий збір, що сплачується фізичними особами за результатами декларування" на загальну суму 24 027,91 грн, у т.ч.: 19 222,33 грн – за податковими зобов`язаннями, 4805,58 грн – за штрафними (фінансовими) санкціями;
- податкове повідомлення-рішення форми "ПН" від 30.03.2020 № 0003193304 про застосування штрафних санкцій за платежем "податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг)" у сумі 39 381,00 грн;
- вимоги від 30.03.2020 № Ф-22 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску в сумі 116 885,56 грн;
- рішення від 30.03.2020 № 0001383304 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску у розмірі 19 041,18 грн.
В обґрунтування позову зазначає, що висновки відповідача про безпідставність віднесення ним до валових витрат вартості запчастин та інших витрат на утримання вантажних автомобілів, їх амортизацію є безпідставними.  Вказав, що законодавство розрізняє такі поняття як "вантажний автомобіль", "причіп", "напівпричіп" та "сідельний тягач". Сідельний тягач та напівпричіп – це разом автопоїзд, але окремо два транспортні засоби, кожен з яких не є вантажним автомобілем. Відповідно, напівпричепи та сідлові тягачі не відносяться до основних засобів подвійного призначення. Вказує, що витрати на запасні частини, пально-мастильні матеріали, ремонтні роботи та витрати на утримання вантажних сідлових тягачів, напівпричепів та інших спеціалізованих вантажних сідельних тягачів та причепів, що використовуються в підприємницькій діяльності, підтверджені ним документально, а тому донарахування йому суми податку на доходи фізичних осіб є неправомірним.
Крім того, податковий орган порушив механізм нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, як спосіб реалізації владних управлінських функцій, шляхом порядку його обчислення та способу встановлення правопорушення, виявивши розбіжності не на підставі первинних документів, а шляхом математичного розподілу сукупного річного оподатковуваного доходу на дванадцять місяців. 
Також, контролюючий орган протиправно визначив податкові зобов`язання з податку на додану вартість, не взявши до уваги ряд документів, що підтверджують використання придбаного товарного бетону. Характер робіт з облаштування бетонної площадки, їх об`єм та строк виконання однозначно свідчать про використання бетону для власних потреб у своїй господарській діяльності, оскільки такі роботи не потребували значних людських ресурсів, залучення складної техніки та наявності ємності для зберігання. Роботи були виконані ОСОБА_1 одноосібно, адже рідкий бетон поставлявся на автомобілі-міксері і заливався відразу на земельну ділянку, без втручання осіб, які потребують спеціальних знань, без використання додаткового обладнання чи виконання будь-яких будівельних (спеціалізованих) робіт.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив ФОП ОСОБА_1 , вважаючи, що таке винесене з порушенням норм матеріального права, при тому, що висновок суду не відповідає фактичним обставинам справи; а тому просило скасувати оскаржуване рішення та винести постанову, якою позов задовольнити.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що роботи з технічного обслуговування та ремонту, передбачені Положенням № 102 та включаються до витрат, які є витратами від господарської діяльності та виникли у зв`язку з відносинами оренди автотранспортних засобів, безпосередньо пов`язані з отриманими доходами від цієї діяльності. Витрати на придбання запасних частин та шин не належать до витрат подвійного призначення, а є безпосередніми витратами фізичної особи-підприємця, пов`язаними з веденням господарської діяльності з метою отримання прибутку. Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що ним неправомірно сформовано витрати з урахуванням витрат на ремонт та експлуатацію транспортних засобів. Також звертає увагу на те, що основними засобами подвійного призначення можна вважати лише ті вантажні автомобілі, які можна без додаткової реконструкції чи технічного переобладнання використовувати, як для комерційних вантажних перевезень, так і для особистих потреб фізичної особи. Натомість, сідельні тягачі, причепи та напівпричепи, які використовуються фізичною особою-підприємцем у господарській діяльності неможливо використати за признаяеннм відмінним від комерційного, тобто для особистих потреб фізичної особи. Таким чином, відносячи до складу своїх витрат у 2017 - 2019 роках вартість запчастин, ремонтних робіт та витрат утримання належних йому на праві власності та використовуваних у вказаному періоді в рамках основного виду підприємницької  діяльності вантажних сідлових тягачів, напівпричепів та інших спеціалізованих вантажних сідельних тягачів та причепів діяв правомірно.
Також, вважає помилковими доводи контролюючого органу, що ЄСВ має розраховуватись виходячи з розміру середньомісячного річного оподатковуваного доходу, з урахуванням максимальної величини бази нарахування для ЄСВ, оскільки положеннями Закону не встановлено можливості застосовувати середньомісячний показник з урахуванням річного доходу, так як платник може отримувати різний дохід у тому чи іншому місяці, відповідно платнику податків надано право визначати розмір такого доходу самостійно.
А покладання на позивача обов`язку підтверджувати документально проведені самостійно, без залучення інших суб`єктів господарювання чи фізичних осіб за договором ро виконання робіт, надання послуг роботи по облаштуванню бетонної площадки з придбаного товарного бетону, придбання якого податковим органом не заперечується, є надмірним формалізмом, що тягне порушення прав позивача на формування витрат в частині, пов`язаних з ремонтом та експлуатацією майна, як це передбачено пп. 177.4.4 п. 177.4 ст. 177 ПК України.

Відповідач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу.

У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) не здійснювалося.
Також за приписами частини другої статті 313 КАС України неявка сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції відповідно до статті 308 КАС України переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є безпідставна і не підлягає задоволенню з таких міркувань.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець 26.12.20003 (номер запису 25930170000000109 від 27.10.2004), перебуває на обліку в контролюючому органі як платник податків з 29.12.2003, як платник податку на додану вартість – з 01.04.2017. Види економічної діяльності фізичної особи-підприємця за КВЕД є 45.31 Оптова торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів (основний), 49.41 Вантажний автомобільний транспорт.
Вказане підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, витягом з реєстру платників податку на додану вартість № 1717084500006 (т.1 а.с. 55, т.3 а.с. 65).

У період з 11.02.2020 по 24.02.2020 Головне управління ДПС у Рівненській області провело документальну планову виїзну перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2017 по 31.12.2019, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2017 по 31.12.2019, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 по 31.12.2019, за наслідками якої 02.03.2020  складено акт № 474/17-00-33-04/ НОМЕР_1 (т.1 а.с. 18 - 34).
У вказаному акті зафіксовано такі порушення: 
- п.167.1 ст.167, п.177.1, п.177.2, пп.177.4.5, пп.1774.6 п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України – донарахована за результатами перевірки сума податку на доходи фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю в 2017 році становить 213,88 грн, у 2018 році – 57 363,68 грн, у 2019 році – 165 998,42 грн;
- п.16.1 ст.16, п.167.2 ст.167, п.173.1 ст.173 Податкового кодексу України, а саме: неоподаткування доходу, отриманого в 2017 році в сумі 24 400,00 грн, в результаті чого перевіркою донараховано податок на доходи фізичних осіб за 2017 рік в сумі 1220,00 грн, у 2018 році – в сумі 15 000,00 грн, в результаті чого перевіркою донараховано податок на доходи фізичних осіб за 2018 рік в сумі 750,00 грн;
- п.2 ч.1 ст.7, ч.5 ст.8 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" № 2464 від 08.07.2010 – за результатами проведеної перевірки донараховано єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2017 рік у сім 8096,00 грн, за 2018 рік – у сумі 57 334,20 грн, за 2019 рік – у сумі 51 455,36 грн;
- п.189.1 ст.189, пп."г" п.198.5, п.198.6 ст.198, п.200.1 та п.200.4 ст.200 Податкового кодексу України – встановлено завищення від`ємного значення декларації з податку на додану вартість за грудень 2019 року, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду, р. 21, на 10 534,00 грн, а заниження позитивного значення різниці  між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту поточного звітного (податкового) періоду на 76 914,00 грн, в т.ч.: за липень 2018 року – на суму 66 689,00 грн, за серпень 2018 року – на суму 5917,00 грн, за вересень 2018 року – на суму 4308,00 грн;
- п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України – не зареєстровано в Єдиному реєстрі податкових накладних податкові накладні у зв`язку з віднесенням до складу податкового кредиту сум ПДВ  по оплаті за товар, який використовувався у операціях, не віднесених до господарської діяльності платника податку, на загальну суму 78 761,00 грн, в т.ч.: за травень 2018 року – на суму 28 204,00 грн, за червень 2018 року – на суму 29 573,00 грн, за липень 2018 року – на суму 9710,00 грн, за вересень 2018 року – на суму 5060,00 грн, за червень 2019 року – на суму 2667,00 грн, за липень 2019 року – на суму 3547,00 грн;
- пп.1.2, пп.1.3, пп.1.6 п.16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України, а саме: неоподаткування платником  податків за 2017 рік доходу в сумі 24 400,00 грн, в результаті чого перевіркою донараховано військовий збір за 2017 рік в сумі 366,00 грн, за 2018 рік – доходу в сумі 15 000,00грн, в результаті чого перевіркою донараховано військовий збір за 2018 рік в сумі 225,00 грн;
- п.1.1, 1.2, 1.3, 1.4, 1.5 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України – донараховано військовий збір на суму чистого оподаткованого доходу за 2017 р. в розмірі 17,82 грн, за 2018 р. – в розмірі 4780,31 грн, за 2019 рік – в розмірі 13 833,20 грн;
- абз.6 п.6 ст.128 Господарського кодексу України та п.177.10 ст.177 Податкового кодексу України;
- пп.177.5.2 п.177.5 ст.177 Податкового кодексу України, а саме: неподання податкової декларації про майновий стан і доходи за звітний ІІ квартал 2017 року;
- п.44.1 ст.44, п.44.3 ст.44, п.85.2 ст.85 Податкового кодексу України – ненадання та незабезпечення платником податків зберігання документів з питань обчислення і сплати податків та зборів;
-          п.63.3 ст.63 Податкового кодексу України та п.8.4 розд.VIII Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 09.12.2011 № 1588 – не повідомлено податковий орган про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням, за формою 20-ОПП.

ФОП ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Рівненській області було подано заперечення від 13.03.2020 на акт про результати документальної планової виїзної перевірки від 02.03.2020 № 474/17-00-33-04/ НОМЕР_1 (т.1 а.а.с. 35 - 43).
За наслідками розгляду зазначених заперечень на акт перевірки, висновки перевірки залишені без змін, про що Головне управління ДПС у Рівненській області повідомило позивача листом від 25.03.2020 №3841/ФОП/17-00-33-04-04 (т.1 а.с. 44 - 48).

На підставі акта перевірки від 02.03.2020 № 474/17-00-33-04/ НОМЕР_1 та відповідно до встановлених порушень Головним управлінням ДПС у Рівненській області прийнято:
- податкове повідомлення-рішення форми "Р" від 30.03.2020 № 0003153304 про збільшення позивачу грошового зобов`язання за платежем "податок на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування" на загальну суму 279 469,98 грн, у т.ч.: 223 575,98 грн – за податковими зобов`язаннями, 55 894,00 грн – за штрафними (фінансовими) санкціями (т.1 а.с. 49);
- податкове повідомлення-рішення форми "Р" від 30.03.2020 № 0003233304 про збільшення грошового зобов`язання за платежем "податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг)" на суму 96 143,00 грн, у т.ч.: 76 914,00 грн – за податковими зобов`язаннями, 19 229,00 грн – за штрафними (фінансовими) санкціями (т.1  а.с.50);
- податкове повідомлення-рішення форми "Р" від 30.03.2020 № 0003193304 про збільшення грошового зобов`язання за платежем "військовий збір, що сплачується фізичними особами за результатами декларування" на загальну суму 24027,91 грн, у т.ч.: 19 222,33 грн – за податковими зобов`язаннями, 4805,58 грн – за штрафними (фінансовими) санкціями (т.1 а.с.51);
- податкове повідомлення-рішення форми "ПН" від 30.03.2020 № 0003193304 про застосування штрафних санкцій за платежем "податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг)" у сумі 39 381,00 грн (т.1 а.с.52, т.2  а.с.24);
- вимогу від 30.03.2020 № Ф-22 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску в сумі 116 885,56 грн (т.1 а.с.53);
- рішення від 30.03.2020 № 0001383304 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску у розмірі 19041,18 грн (т.1 а.с.54).

Вважаючи зазначені податкові повідомлення-рішення, вимогу про сплату боргу та рішення про застосування штрафних санкцій протиправними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що податковим органом правомірно винесено оскаржувані податкові повідомлення-рішення, вимогу про сплату боргу та рішення про застосування штрафних санкцій, а відтак позов є необгрунтованим.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Стаття 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, перелік податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України.
Позивач є платником податку на доходи фізичних осіб відповідно до приписів статті 162 ПК України.
Відповідно до підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України господарська діяльність це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням)та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Згідно ст. 138 ПК України однією зі складових витрат, які враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, є витрати операційної діяльності, які включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об`єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.
Відповідно до п.164.1ст.164 ПК України базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених відповідним розділом Кодексу. Загальний оподатковуваний дохід будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду. У разі використання права на податкову знижку базою оподаткування є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається шляхом зменшення загального оподатковуваного доходу з урахуванням пункту 164.6 цієї статті на суми податкової знижки такого звітного року.
Базою оподаткування для доходів, отриманих від провадження господарської або незалежної професійної діяльності, є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається відповідно до пункту 177.2 статті 177 та пункту 178.3 статті 178 цього Кодексу.
Статтею 177 ПК України встановлено порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування.
Пунктом 177.2 ст. 177 ПК України визначено, що об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.
Підпунктами 177.4.5, 177.4.6 п. 177.4 ст. 177 ПК України передбачено, що не включаються до складу витрат підприємця: витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою-підприємцем; витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації; витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею; документально не підтверджені витрати.
Зазначені у цій статті підприємці мають право (за власним бажанням) включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням їх господарської діяльності, амортизаційні відрахування з відповідним веденням окремого обліку таких витрат. При цьому амортизації підлягають: витрати на придбання основних засобів та нематеріальних активів; витрати на самостійне виготовлення основних засобів.
Не підлягають амортизації та повністю включаються до складу витрат звітного періоду витрати на: проведення ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних засобів; ліквідацію основних засобів (у частині залишкової вартості).
Не підлягають амортизації такі основні засоби подвійного призначення: земельні ділянки; об`єкти житлової нерухомості; легкові та вантажні автомобілі.
Наведеними нормами визначено порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, які перебувають на загальній системі оподаткування.
Аналіз положень цих правових норм свідчить про те, що визначальним фактором для формування податкового кредиту фізичними особами суб`єктами господарювання, які перебувають на загальній системі оподаткування є використання придбаних транспортних засобів, інших основних фондів та товарів в оподатковуваних операціях, у межах їх господарської діяльності та наявність належного документального оформлення та підтвердження відповідних витрат, відображення їх у бухгалтерському та податковому обліку. Підприємці мають право (за власним бажанням) включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням їх господарської діяльності, амортизаційні відрахування з відповідним веденням окремого обліку таких витрат. Однак, не підлягають амортизації та не включаються до складу витрат підприємця, зокрема, витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, до яких відносяться: земельні ділянки; об`єкти житлової нерухомості; легкові та вантажні автомобілі.

Як встановлено судом, позивач є власником таких транспортних засобів: вантажний спеціалізований сідловий тягач-Е марки "VOLVO" моделі "FH 13.440", р.н. НОМЕР_2 ; вантажний спеціалізований сідловий тягач-Е марки "VOLVO" моделі "FМ 440", р.н. НОМЕР_3 ; вантажний спеціалізований сідловий тягач-Е марки "VOLVO" моделі "FH 13.440", р.н. НОМЕР_4 ; вантажний спеціалізований сідловий тягач-Е марки "VOLVO" моделі "FH 13.440", р.н. НОМЕР_5 ; вантажний спеціалізований сідловий тягач-Е марки "VOLVO" моделі "FH", р.н. НОМЕР_6 ; вантажний спеціалізований сідловий тягач-Е марки "VOLVO" моделі "FH 13.440", р.н. НОМЕР_7 ; вантажний спеціалізований сідловий тягач-Е марки "VOLVO" моделі "FH 12", р.н. НОМЕР_8 ; вантажний спеціалізований самоскид марки "RENAULT" моделі "KERAX", р.н. НОМЕР_9 ; вантажний спеціалізований бетонозмішувач-С марки "VOLVO" моделі "FМ 12.460", р.н. НОМЕР_10 ; спеціалізований напівпричіп Н/ПР-самоскид-Е марки "JANMIL" моделі "NW-IS", р.н. НОМЕР_11 ; спеціалізований напівпричіп ПР-самоскид-Е марки "JANMIL" моделі "NW-IS", р.н. НОМЕР_12 ; спеціалізований напівпричіп Н/ПР-самоскид-Е марки "JANMIL" моделі "NW-IS", р.н. НОМЕР_13 ; спеціалізований напівпричіп ПР-самоскид-Е марки "JANMIL" моделі "NW-IS", р.н. НОМЕР_14 ; спеціалізований причіп ПР-самоскид-Е марки "JANMIL" моделі "NW-IS", р.н. НОМЕР_15 ; спеціалізований напівпричіп Н/ПР-самоскид-Е марки "JANMIL" моделі "NW-IS", р.н. НОМЕР_16 ; спеціалізований причіп ПР-самоскид-Е марки "JANMIL" моделі "NW-IS", р.н. НОМЕР_17 ; вантажний фургон марки "MERCEDES-BENZ" моделі "SPRINTER 616 CDI", р.н. НОМЕР_18 ; вантажний фургон марки "MERCEDES-BENZ" моделі "VITO 616 CDI", р.н. НОМЕР_19 . (т.1 а.с. 189-204)
Також судом встановлено, що в звітних 2017- 2019 роках ФОП ОСОБА_1 зменшив оподаткований дохід на суму амортизаційних відрахувань щодо вищевказаних автомобілів та включив до складу витрат, пов`язаних з провадженням його господарської діяльності, витрати на їх утримання.
Тобто, спір виник з приводу правомірності включення позивачем суми амортизаційних відрахувань, нарахованих на основні транспортні засоби, до складу документально підтверджених витрат, пов`язаних з господарською діяльністю.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту регулюються Законом України "Про автомобільний транспорт" від 05.04.2001 № 2344-III.
Згідно зі ст.1 Закону України "Про автомобільний транспорт" автомобільним транспортним засобом є колісний транспортний засіб (автобус, вантажний та легковий автомобіль, причіп, напівпричіп), який використовується для перевезення пасажирів, вантажів або виконання спеціальних робочих функцій (далі - транспортний засіб).
Тобто, у розумінні ст. 1 Закону України "Про автомобільний транспорт" вантажним автомобілем є автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення вантажів.
Водночас, відповідно до положень Закону України "Про автомобільний транспорт" транспортні засоби за своїм призначенням поділяються на такі різновиди: загального призначення - транспортний засіб, не обладнаний спеціальним устаткуванням і призначений для перевезення пасажирів або вантажів, до якого, в тому числі, відноситься напівпричіп з бортовою платформою відкритого або закритого типу; спеціалізованого призначення - транспортний засіб, який призначений для перевезення певних категорій пасажирів чи вантажів, до яких, в тому числі, відноситься сідельний тягач); спеціального призначення - транспортний засіб, призначений для виконання спеціальних робочих функцій.
Згідно з положеннями Закону України "Про автомобільний транспорт" напівпричіп - причіп, вісь (осі) якого розміщено позаду центра мас транспортного засобу (за умови рівномірного завантаження) і який обладнано зчіпним пристроєм, що забезпечує передачу горизонтальних і вертикальних зусиль на інший транспортний засіб, що виконує функції тягача.

Відповідно до визначення поняття "сідельний тягач", наведеного у Правилах перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 № 363, таким є автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для буксирування напівпричепа.
Враховуючи наведене, можна дійти висновку, що сідельний тягач та напівпричіп, враховуючи їх цільове призначення, відносяться до транспортних засобів в розумінні Закону України "Про автомобільний транспорт", а тому підпадають під класифікацію за критеріями, визначеними цим законом.

Також згідно з ч. 3 ст. 19 Закону України "Про автомобільний транспорт" при державній реєстрації вантажних автомобілів у реєстраційних документах роблять відмітку щодо їх призначення згідно з документами виробника (вантажний автомобіль, причіп, напівпричіп з бортовою платформою відкритого або закритого типу, самоскид, цистерна, сідельний тягач, фургон, для аварійного ремонту, автокран, пожежний, автомобіль-мішалка, вишка розвідувальна чи бурова на автомобілі, для транспортування сміття та інших відходів, технічна допомога, автомобіль прибиральний, автомобіль-майстерня, радіологічна майстерня, автомобіль для пересувних телевізійних і звукових станцій тощо).

Як видно з матеріалів справи, напівпричепи та сідлові тягачі, використані позивачем для надання транспортних послуг з перевезень вантажів, відносяться до типу Е. При цьому, сідельний тягач в поєднанні з напівпричепом складають автомобільний поїзд, що не заперечується позивачем.
З системного аналізу наведених вище норм можна дійти висновку, що сідельний тягач в поєднанні з напівпричепом складають автомобільний поїзд та є транспортним засобом, єдиним призначенням якого є перевезення вантажів, відтак відносяться до категорії вантажних автомобілів. 
Разом з тим, автомобільний поїзд не є окремим видом транспортних засобів, а тільки різновидом вантажних автомобілів за ознакою конструктивної схеми.
З огляду на наведене, чинне законодавство відносить напівпричепи, причепи, самоскиди, сідельні тягачі, автомобілі-мішалки до вантажних транспортних засобів. 
Таким чином, ОСОБА_1 , як фізична особа-підприємець, не мав права зменшувати оподатковуваний дохід на суму амортизаційних відрахувань щодо вищезазначених транспортних засобів та включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням господарської діяльності, витрати на утримання вказаних вантажних автомобілів.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність нарахування грошового зобов`язання позивачу за платежем "податок на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування" на загальну суму 279 469,98 грн, у т.ч.: 223 575,98 грн – за податковими зобов`язаннями, 55 894,00 грн – за штрафними (фінансовими) санкціями)).

Згідно п. 161 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір у розмірі 1,5 відсотків об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.
Відповідно до п.п 161.1.1 п. 161 ПК України платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 Податкового кодексу, а саме фізична особа-резидент (нерезидент), яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент.
Крім того, п.п. 161.1.5 п. 161 ПК України передбачено, що відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені статтею 171 Податкового кодексу України.

Відповідно до інформації Територіального сервісного центру 5641 РСЦ МВС в Рівненській області від 07.11.2019 № 31/17/5641-1198з, платник податків – фізична особа ОСОБА_1 отримав доходи від продажу об`єктів рухомого майна (транспортних засобів) у 2017 та 2018 роках загальною вартістю 123 780,5 грн, а саме: знято з обліку та перереєстровано на нового власника п`ять одиниць транспортних засобів.
Проте, в поданих деклараціях про майновий стан і доходи за 2017 рік (звітна - №9298214078 від 07.02.2018, уточнююча - № 9300740399 від 18.10.2018) позивачем задекларовано доходи від операцій з продажу (обміну) об`єктів рухомого майна в розмірі 12000,00 грн, за 2018 рік (звітна - № 9309788308 від 06.02.2019, уточнююча - № 9311918025 від 12.11.2019) – в розмірі 23 380,5 грн (т.1 а.с.32).
За результатами аналізу інформації Територіального сервісного центру 5641 РСЦ МВС в Рівненській області від 07.11.2019 № 31/17/5641-1198з встановлено, що у 2017 році позивачем продано три одиниці транспортних засобів загальною вартістю 85 400,00 грн, з яких один легковий автомобіль не підлягає оподаткуванню згідно з абз.1 п.173.2 ст.173 Податкового кодексу України, а інші – підлягають оподаткуванню відповідно до пп.1.2 п.161 підрозд. 10 розд. XX Податкового кодексу України, у 2018 році – дві одиниці транспортних засобів загальною вартістю 38 380,5 грн, які підлягають оподаткуванню.
Тобто, ФОП ОСОБА_1 не оподатковано військовим збором дохід у 2017 році в сумі 24 400,00 грн, у 2018 році – у сумі 15 000,00 грн. 
Так як заниження доходу, отриманого від здійснення діяльності, що підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб та на який нараховується військовий збір, та заниження суми військового збору відбулось за рахунок заниження чистого оподатковуваного доходу в результаті завищення витрат, пов`язаних з отриманням доходу, у зв`язку з нарахуванням позивачем амортизаційних відрахувань на основні засоби, які в розумінні пп.177.4.6 п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України не підлягають амортизації, відповідач обґрунтовано донарахував позивачу військовий збір від здійснення підприємницької діяльності згідно податкового повідомлення-рішенням № 0003193304 від 30.03.2020.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 30.03.2020 № Ф-22 в сумі 116 885,56 грн та рішення від 30.03.2020 № 0001383304 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску у розмірі 190 41,18 грн, то колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне зазначити, що обчислення єдиного внеску є похідним від встановленого порушення контролюючим органом у акті перевірки та збільшення позивачу грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю за порушення положень статті 167,  пунктів 177.2, 177.4 статті 177 Податкового кодексу України.

Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі - Закон №2464-VI) визначаються правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
Частиною 1 ст. 4 Закону № 2464-VI визначено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Згідно п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).
Нарахування єдиного внеску здійснюється в межах максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом (ч. 3 ст. 7 Закону № 2464-VI).
Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону № 2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.
Обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок (ч. 2 ст. 9 Закону № 2464-VI).
Згідно із ч. 3 ст. 9 Закону № 2464 обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску.

Судом встановлено, що єдиний внесок, нарахований з чистого оподатковуваного доходу (донарахованого контролюючим органом) позивача у розмірі 22 % складає : 2017 рік – 261,41 грн, 2018 рік – 70 111,17 грн, 2019 рік – 202 886,95 грн.

Відповідно до ч. 8 ст. 9 Закону № 2464-VI платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені Законом № 2464-VI, є недоїмкою та стягується з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.
Відповідно до ч. 4 ст. 25 Закону № 2464-VI орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.
Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.
Відповідно до п. 3 ч. 11 ст.25 Закону № 2464-VI орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску штрафні санкції, зокрема, за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що вимога про сплату боргу (недоїмки) від 30.03.2020 № Ф-22 сформована на загальну суму 116 885,56 грн.
Рішенням про застосування штрафних санкцій за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 30.03.2020 № 0001383304 до позивача застосовано штрафні санкції в розмірі 19 041,18 грн.

Отже, оскільки в ході судового розгляду встановлено заниження позивачем податку з доходів фізичних осіб від провадження підприємницької діяльності за 2017 - 2019 роки, а тому вимога Головного управління ДПС у Рівненській області від 30.03.2020 № Ф-22 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску в сумі 116 885,56 грн та рішення від 30.03.2020 № 0001383304 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску у розмірі 19041,18 грн є правомірними та скасуванню не підлягають.

Щодо донарахування відповідачем грошового зобов`язання за платежем "податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг)", колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до пп. 14.1.36 п.14.1 ст.14 ПК України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
ПК України надає визначення розумної економічної причини (ділової мети), як причини, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності (підпункт 14.1.231 пункту 14.1 ст.14).
Пунктом 44.1 статті 44 ПК України визначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, реєстрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків та зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Відповідно до пункту 44.2 статті 44 ПК України для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.
Відповідно до п.п. "г" п. 198.5. ст. 198 Податкового кодексу України платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання, виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами, придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися: в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу).
Тобто, фізична особа-підприємець, має право на віднесення до податкового кредиту сум, сплачених продавцю за придбання бетону, за умови, що цей бетон в подальшому буде використовуватися у господарській діяльності фізичної особи-підприємця.
У разі використання товарного бетону в операціях, що не є господарською діяльністю, фізична особа-підприємець, у разі включення суми податку до податкового кредиту, зобов`язана нарахувати податкові зобов`язання, скласти та зареєструвати податкову накладну.

Таким чином, визначальним у цьому випадку є використання товарного бетону у господарській діяльності.

За вимогами пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Обов`язок підтвердити правомірність та обґрунтованість сформованого податкового кредиту та складу витрат належними документами первинного обліку покладається на платника-покупця товарів (робіт, послуг), позаяк саме він є суб`єктом, який зменшує суму податкового зобов`язання на суму понесених витрат, що підлягають перерахуванню до бюджету.
Саме позивач повинен довести первинними документами, що придбаний ним у ТОВ «Ліхтнер Бетон Рівне» товарний бетон використовується в операціях господарської діяльності.
Натомість з Акта перевірки не видно, що під час перевірки ФОП ОСОБА_1 надавав документи, які підтверджують використання товарного бетону в операціях господарської діяльності.
Натомість, під час проведення перевірки ревізор-інспектор дійшов висновку про заниження позивачем податкових зобов`язань з податку на додану вартість у зв`язку з включенням до складу податкового кредиту вартості придбаного товарного бетону, який не використаний у господарській діяльності підприємця, станом на 31.12.2018 та 31.12.2019 відсутній на залишках та не брав участі в оподатковуваних податком на додану вартість операціях.

Встановлено, що ФОП ОСОБА_1 упродовж 2017-2019 років на підставі договорів купівлі-продажу від 22.05.2017 № 46, від 12.05.2018 № 73, від 10.06.2019 № 97 (т.1 а.с. 99-107) здійснював придбання у ТОВ "Ліхтнер Бетон Рівне" товарного бетону згідно з видатковими накладними від 19.04.2018 №21, від 26.04.2018 №25, від 28.04.2018 №32, від 04.05.2018 №38, від 04.05.2018 №40, від 05.05.2018 №41, від 08.05.2018 №45, від 08.05.2018 №47, від 11.05.2018 №54, від 11.05.2018 №63, від 12.05.2018 №65, від 18.05.2018 №83, від 18.05.2018 №84, від 21.05.2018 №85, від 21.05.2018 №88, від 23.05.2018 №92, від 23.05.2018 №95, від 23.05.2018 №97, від 23.05.2018 №100, від 24.05.2018 №106, від 25.05.2018 №117, від 25.05.2018 №118, від 25.05.2018 №120, від 25.05.2018 №121, від 25.05.2018 №122, від 26.05.2018 №126, від 01.06.2018 №137, від 02.06.2018 №141, від 04.06.2018 №149, від 04.06.2018 №152, від 06.06.208 №157, від 06.06.2018 №159, від 08.06.2018 №165, від 08.06.2018 №169, від 11.06.2018 №172, від 28.06.2018 №207, від 03.07.2018 №208, від 05.07.2018 №214, від 14.07.2018 №224, від 12.09.2018 №РН-0000288, від 18.09.2018 №РН-0000296, від 18.06.2019 №РН-0000123, від 31.07.2019 №РН-0000165 (т.1 а.с. 108 - 150).
ТОВ "Ліхтнер Бетон Рівне" за наслідками господарських операцій з купівлі-продажу бетону було виписано податкові накладні, зокрема, від 18.05.2018 № 82 на суму ПДВ 1733,33 грн, від 18.05.2018 № 83 на суму ПДВ 2166,67 грн, від 21.05.2018 № 88 на суму ПДВ 115,83 грн, від 23.05.2018 № 92 на суму ПДВ 2316,67 грн, від 23.05.2018 № 95 на суму ПДВ 1516,67 грн, від 23.05.2018 № 97 на суму 231,67 грн, від 23.05.2018 № 98 на суму ПДВ 3006,67 грн, від 25.05.2018 № 116 на суму ПДВ 1733,33 грн, від 25.05.2018 № 117 на суму ПДВ 1733,33 грн, від 25.05.2018 № 119 на суму ПДВ 2166,67 грн, від 25.05.2018 № 120 на суму ПДВ 2166,67 грн, від 25.05.2018 № 121 на суму ПДВ 1733,3 3грн, від 26.05.2018 №124 на суму ПДВ 7583,33 грн, від 01.06.2018 № 138 на суму ПДВ 2166,67 грн, від 02.06.2018 №141 на суму ПДВ 1640,00 грн, від 02.06.2018 № 141 на суму ПДВ 3011,67 грн, від 04.06.2018 № 150 на суму ПДВ 2733,33 грн, від 04.06.2018 № 153 на суму ПДВ 5466,66 грн, від 06.06.2018 № 158 на суму ПДВ 1158,33 грн, від 06.06.2018 № 160 на суму ПДВ 1776,673 грн, від 08.06.2018 № 166 на суму ПДВ 2780,00 грн, від 08.06.2018 № 170 на суму ПДВ 4373,33 грн, від 11.06.2018 № 177 на суму ПДВ 1733,33 грн, від 28.06.2018 № 212 на суму ПДВ 2733,34 грн, від 03.07.2018 № 213 на суму ПДВ 4500,00 грн, від 05.07.2018 № 217 на суму ПДВ 1690,00 грн, від 14.07.2018 № 226 на суму ПДВ 3520,00 грн, від 12.09.2018 № 10 на суму ПДВ 1100,00 грн, від 13.09.2018 № 11 на суму ПДВ 1760,00 грн, від 18.09.2018 №20 на суму ПДВ 2200,00 грн, від 18.06.2019 № 41 на суму ПДВ 2666,67 грн, від 31.07.2019 №41 на суму ПДВ 3546,67 грн, за якими вартість придбаного бетону ФОП ОСОБА_1 було включено до складу податкового кредиту, що відображено в податкових деклараціях з податку на додану вартість за 2018-2019 роки (т.3 а.с. 96-249).
Разом з тим, позивач не надав контролюючому органу до перевірки первинних документів, які підтверджують використання придбаного у ТОВ "Ліхтнер Бетон Рівне" товарного бетону у власній господарській діяльності.
Лише до заперечень на акт перевірки та суду позивач надав: товарно-транспортні накладні за період 2018-2019 років; акти списання від 29.12.2017 № 06, від 29.12.2017 № 07, від 29.12.2017 № 01, від 29.12.2017 № 03, від 28.12.2018 № 06, від 28.12.2018 № 09; наказ від 29.12.2017 № 10-ОД "Про створення постійно-діючої комісії по списанню ТМЦ на 2018р"; наказ від 02.05.2018 № 2-ОД "Про початок опоряджувальних робіт"; наказ від 28.12.2018 № 16-ОД "Про створення постійно-діючої комісії по списанню ТМЦ на 2019р"; наказ від 22.05.2019 № 8-ОД "Про початок опоряджувальних робіт"; інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №№ 68956060, 62490690, 68957081, фототаблиці (т.1 а.с. 205-226).
Проте, на переконання колегії суддів, надані позивачем документи не є достатніми та належними доказами використання у власній господарській діяльності відсутнього на залишку товарного бетону.
Суд першої інстанції вірно вказав, що у разі якщо суб`єкт господарювання проводить ремонт або поліпшення об`єкта власними силами, то після закінчення робіт складається відомість виконаних робіт, де зазначається вид і найменування робіт, послуг, інвентарний номер основних засобів, кількість і ціна використаних ТМЦ. 
Матеріали, які були використані в ході ремонту або будівництва, списуються на підставі типових форм, що затверджені Наказом Мінстату від 21.06.1996 № 193.
Національними стандартами України (ДСТУ) із ціноутворення в будівництві, зокрема, ДСТУ Б Д.1.1-1:2013, передбачено примірні форми первинних документів з обліку в будівництві, які мають використовуватися під час проведення взаєморозрахунків за обсяги виконаних будівельних робіт: форма № КБ-2 - форма акта приймання виконаних будівельних робіт, форма № КБ-3 - довідка про вартість виконаних будівельних робіт та витрати.
Тобто, форми № КБ-2в, КБ-3 є обов`язковими для оформлення робіт, що виконуються за державні кошти. Проте, якщо будівельні роботи виконують не за державні кошти, то може складатися інший документ, який містить інформацію про дату, види, обсяги та вартість виконаних робіт, з обґрунтуванням вартості та підтвердженням витрат матеріальних ресурсів тощо. Норми витрат та списання будівельних матеріалів, виробів і конструкцій на виконані обсяги будівельно-монтажних робіт мають узгоджуватися з нормами витрат матеріальних ресурсів, наведеними в ресурсних елементних кошторисних нормах.
Як вірно встановлено судом,  ФОП ОСОБА_1 не надав дефектних документів, розрахунків потреби в необхідній кількості бетону та його вартості, а також документів, згідно з якими визначено обсяг та характер проведених робіт, вид і найменування робіт, послуг, інвентарний номер основних засобів, кількість і ціна всіх необхідних матеріалів.
Долучені позивачем до матеріалів справи акти на списання свідчать про факт списання матеріалів як непридатних та таких, які вилучені з обліку. Натомість документальне підтвердження розрахунку потреби в кількості бетону для виконання необхідного об`єму робіт відсутнє. При цьому, жодних пояснень щодо вказаних актів ФОП ОСОБА_1 не надав.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що у позивача відсутні первинні документи, що підтверджують використання товарного бетону у господарської діяльності, а тому контролюючий орган правомірно дійшов висновку про необхідність нарахування податкових зобов`язань.

Щодо донарахування відповідачем грошового зобов`язання та застосування до позивача штрафних санкцій за платежем "податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг)", то суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскільки позивач включив до складу податкового кредиту податок на додану вартість в загальній сумі 78 761 грн, що була сплачена у ціні придбаного товарного бетону, який використовувався платником податку в операціях, не віднесених до його господарської діяльності, та яка не відображена у належним чином складених і зареєстрованих у ЄРПН податкових накладних, до позивача необхідно застосувати штрафні санкції у розмірі 50%, що складає 39381,00 грн.

З огляду на наведене , колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо правомірності податкового повідомлення-рішення форми "ПН" № 0003193304 від 30.03.2020 про застосування штрафних санкцій за платежем " податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг)" у сумі 39 381,00 грн.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що порушення, здійснені позивачем, підтверджені належними доказами, що свідчить про правомірність оскаржуваних  податкових повідомлень-рішень, вимоги про сплату боргу (недоїмки), рішення про застосування штрафних санкцій.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

                                             П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2020 року у справі № 460/2750/20  – без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Р. Й. Коваль 	
судді	 	В. В. Гуляк 	
 	 	Н. В. Ільчишин  	
Постанова складена у повному обсязі 29 квітня 2021 року.