ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5532/21 Справа № 203/2290/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Католікян М. О. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2021 року                колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

                головуючого – судді Демченко Е.Л.
                суддів – Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу комунального підприємства “Дніпроводоканал” Дніпровської міської ради на заочне рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 11 березня 2021 року у справі за позовом комунального підприємства “Дніпроводоканал” Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за надані послуги з водопостачання та водовідведення, -

в с т а н о в и л а:

       У липні 2020 року комунальне підприємство “Дніпроводоканал” Дніпровської міської ради (далі КП “Дніпроводоканал” ДМР) звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за надані послуги з водопостачання та водовідведення, мотивуючи його тим, що відповідачі є споживачами послуг з водопостачання та водовідведення за адресою - АДРЕСА_1 , особовий рахунок №  НОМЕР_1 .
       Вказували, що у зв`язку з неналежним виконанням своїх зобов`язань, зокрема несплатою за фактично отримані комунальні послуги, у відповідачів перед КП “Дніпроводоканал” ДМР, станом на 30 квітня 2020 року, утворилася заборгованість у розмірі 54 147,71 грн., а також відповідно до статті 625 ЦК України, у зв`язку із простроченням виконання грошового зобов`язання, позивачем нараховано інфляційне збільшення суми боргу в розмірі 13 864,02 грн. та 3 % річних в розмірі 2 656,50 грн.
       Вказані суми позивач КП “Дніпроводоканал” ДМР просив суд першої інстанції стягнути солідарно з відповідачів  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на свою користь.
       Заочним рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 11 березня 2021 року в задоволенні позову КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради відмовлено.
       Не погоджуючись із вказаним заочним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 11 березня 2021 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити, посилаючись на неповноту з`ясування судом першої інстанції обставин справи та неправильне застосування норм процесуального та матеріального права.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, застосовуючи до спірних правовідносин строк позовної давності, не врахував, що термін внесення платежів починається з 21 числа кожного місяця, наступного з тим, в якому були надані відповідні послуги, отже заборгованість нараховувалася позивачем щомісячно, а тому перебіг позовної давності необхідно відраховувати від кожного щомісячного платежу, який зобов`язані були сплатити відповідачі. Крім того, судом безпідставно відхилено доводи позивача щодо переривання строків позовної давності зверненням із заявою про видачу судового наказу.
       Адвокатом відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить у задоволенні скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на те, що розрахунок, наданий позивачем на підтвердження розміру заборгованості є необґрунтованим та незаконним, суми, зазначені в ньому, не відображають інформацію щодо тарифів нарахування, інформація про заборгованість складена з 1999 року, інфляційне збільшення нараховано з січня 2004 року, а суму боргу з квітня 2006 року, тобто до початку формування заборгованості. Зазначала, що з відповідачів на користь позивача вже стягувалася заборгованість за надані послуги, про що було видано відповідні судові накази по справі №203/5892/13-ц від 06 вересня 2013 року та по справі №203/978/16-ц від 04 березня 2016 року. При цьому, на разі виконавчою службою відкриті виконавчі провадження №52351455 та №52351499 з виконання судового наказу від 04 березня 2016 року по справі № 203/978/16-ц, за якими з ОСОБА_2 було стягнуто 7 449,20 грн., ОСОБА_1 стягнуто 6 351,72 грн., що сумарно складає 13 800,92 грн., що перевищує суму заборгованості за судовим наказом та свідчить про намагання позивача двічі стягнути заборгованість за надані послуги. Зазначала, що до вказаного спору підлягає застосуванню строк позовної давності, оскільки сума заборгованості нарахована більш ніж за три роки, а неустойка більш ніж за рік. Суми, на які посилається позивач, зокрема як такі, що переривають строк позовної давності, є примусовим стягненням в рамках виконавчого провадження з виконання судового наказу від 04 березня 2016 року.
       Згідно з п.1 ч.1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
       Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.
       Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).
       Зважаючи на те, що ціна позову у даній справі 70 668,23 грн. та не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Встановлено судом першої інстанції і це підтверджується матеріалами справи, що КП «Дніпроводоканал» ДМР надаються послуги з водопостачання і водовідведення за адресою -  АДРЕСА_1 , де зареєстровані відповідачі, особовий рахунок № НОМЕР_1 , по якому, згідно наданого позивачем розрахунку, станом на 30 квітня 2020 року, обліковується заборгованість в розмірі 54 147,71 грн.
       Cпоживання послуг КП «Дніпроводоканал» ДМР відповідачами не заперечується.
       У зв`язку із простроченням зі сплати заборгованості, за період з 01 січня 1999 року по 30 квітня 2020 року позивачем нараховано інфляційне збільшення суми боргу в розмірі 13 864,02 грн. та 3% річних в розмірі 2 656,50 грн. 
       11 вересня 2013 року Кіровським районним судом м.Дніпропетровська видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 солідарно на користь КП «Дніпроводоканал» ДМР заборгованості по оплаті послуг водопостачання та водовідведення в розмірі 3 805,34 грн.
       Крім того, судовим наказом Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 04 березня 2016 року стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 солідарно на користь КП «Дніпроводоканал» ДМР заборгованість по оплаті послуг водопостачання та водовідведення в розмірі 11 082,82 грн.
       Згідно листа Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) вбачається, що на примусовому виконанні перебуває судовий наказ по справі № 203/978/16-ц, виконавче провадження № 52351455, про стягнення з ОСОБА_2 на користь КП «Дніпроводоканал» ДМР заборгованості в розмірі 11 082,82 грн., в рамках даного виконавчого провадження стягнуто на користь КП «Дніпроводоканал» ДМР 7 449,20 грн.
       Крім того, листом Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) повідомлено про наявність виконавчого провадження №52351499 щодо примусового виконання судового наказу по справі №203/978/16-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь КП «Дніпроводоканал» ДМР заборгованості в розмірі 11 082,82 грн., в рамках даного виконавчого провадження стягнуто на користь КП «Дніпроводоканал» ДМР 6 351,72 грн. 28 грудня 2018 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, залишок заборгованості на користь стягувача склала 4 731,10 грн.
       Згідно з довідки КП «Дніпроводоканал» ДМР Департаменту благоустрою та інфраструктури Дніпровської міської ради від 10 березня 2021 року №512/11.2-14 встановлено, що за період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2020 року по о/р НОМЕР_1 за адресою -  АДРЕСА_1 від Центрального ВДВС м.Дніпропетровськ ГТУЮ надійшли наступні оплати щодо стягнення заборгованості: 18 липня 2018 року — 6 201,53 грн., 12 жовтня 2018 року — 5 105,93 грн., 10 серпня 2018 року — 5 430,78 грн., 16 листопада 2018 року — 1 245,79 грн., 01 березня 2017 року — 1 132,93 грн., 17 серпня 2016 року — 537,17 грн., 08 вересня 2017 року — 538,08 грн., 22 вересня 2016 року — 207,05 грн., 08 грудня 2017 року — 885,49 грн., 17 листопада 2016 року — 396,44 грн., 26 грудня 2016 року — 332,72 грн., 26 грудня 2016 року — 757,30 грн., 29 грудня 2016 року — 198,22 грн., а також оплати від ОСОБА_5 з серпня 2020 року по листопад 2020 року.
       Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі дійсно порушили зобов`язання з оплати послуг з водопостачання та водовідведення та мають заборгованість перед позивачем, в той же час за спірними правовідносинами позовна давність закінчилася, оскільки згідно розрахунку заборгованості відповідачі з січня 2016 року поточні послуги з водопостачання та водовідведення не сплачували, при цьому суми в розмірі 17 984,03 грн., які стягнуті з відповідачів у рамках примусового виконання судового наказу, не свідчать про переривання строку позовної давності.
       Колегія суддів погоджується з висновком суду про відмову в задоволенні позовних вимог, проте не погоджується з її підставами з огляду на наступне.
       Відповідно до статті 68 ЖК України, статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та пунктів 6,14 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року №572, власники квартир (наймачі) - споживачі комунальних послуг зобов`язані належним чином та вчасно оплачувати надані житлово-комунальні послуги.
       Відповідно до частини 2 статті 3 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг.
       Пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
       Згідно частини 2 статті 32 Закону "Про житлово-комунальні послуги", розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. У разі наявності засобів обліку оплата комунальних послуг здійснюється виключно на підставі їх показників на кінець розрахункового періоду згідно з умовами договору, крім випадків, передбачених законодавством.
       Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 22 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» споживач зобов`язаний своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення.
       Також, Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630 затверджено Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (далі – Правила №630), які визначають порядок користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення населених пунктів України.
       Згідно пунктів 17,18 Правил надання послуг з централізованого опалення №630 послуги з водовідведення оплачуються споживачем з розрахунку обсягу витрат холодної та гарячої води згідно з нормативами (нормами) споживання або показаннями засобів обліку води. Розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.
       Згідно пункту 21 Правил №630 у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання з централізованого постачання холодної та гарячої води і водовідведення - з розрахунку на одну особу та на ведення особистого підсобного господарства.
       Відповідно до частини 1 статті 64 ЖК Української РСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.
       Крім того, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
       Зазначеного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.
       При цьому, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).
       При цьому, пунктом 10 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами, що підлягають сплаті кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.
       За відсутності оформлених договірних відносин, але в разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України.
       Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2023цс15.
       Колегією суддів встановлено, що звертаючись до суду з дійсним позовом, позивач КП “Дніпроводоканал” ДМР просив стягнути з відповідачів на користь комунального підприємства заборгованість за надані послуги з водопостачання та водовідведення в розмірі 54 147,71 грн., а також інфляційне збільшення суми боргу в розмірі 13 864,02 грн. та 3% річних в розмірі 2 656,50 грн.
       В обґрунтування розміру заборгованості, 3% річних та інфляційного збільшення, відповідач долучив до свого позову довідку про розрахунок заборгованості за водопостачання та водовідведення за адресою - АДРЕСА_1 за період з 01 січня 1999 року по 31 липня 2018 року та розрахунок заборгованості по особистому рахунку НОМЕР_2 .
       Відмовляючи в задоволенні позову на підставі пропущення позивачем строку позовної давності, суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем порушення відповідачами зобов`язання з оплати послуг з водопостачання та водовідведення та спливу строку позовної давності на звернення до суду із відповідними вимогами про стягнення заборгованості.
       Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
       Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.
       Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
       Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).
       Визначення початку перебігу позовної давності міститься у статті 261 ЦК України.
       Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
       Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права.
       При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, перебіг позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.
       Крім того, виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.
       Таким чином, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону.
       Висновок, викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі №367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц.
       Крім того, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави.
       Аналогічний висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 509/3589/16-ц (провадження № 61-16895св18).
       Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
       В той же час, суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову в повній мірі не дотримався вимог статті 264 ЦПК України, належним чином не дослідив надану позивачем довідку про розрахунок заборгованості за водопостачання та водовідведення за адресою - АДРЕСА_1 за період з 01 січня 1999 року по 31 липня 2018 року та розрахунок заборгованості по особистому рахунку НОМЕР_2 та, застосовуючи строк позовної давності, дійшов передчасного висновку, про наявність у відповідачів заборгованості у відповідному розмірі перед позивачем.
       Про неправильність наданих позивачем розрахунків зазначалося відповідачем ОСОБА_1 у своїх письмових поясненнях, які суд першої інстанції до уваги не прийняв, оцінки розрахунку заборгованості як доказу позивача про наявність заборгованості та її розміру не надав, підстави відхилення відповідного доводу відповідача в рішенні суду також не навів, у зв`язку з чим судом першої інстанції передчасно встановлена наявність заборгованості відповідачів зі сплати послуг за водопостачання та водовідведення, а також необхідність застосування строку позовної давності.
       Таким чином, судом першої інстанції неповно оцінені докази і не встановлені обставини, які мають істотне значення для вирішення даної справи та які суд першої інстанції мав встановити.
       Частиною 1,3 статті 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.
       Колегія суддів, дослідивши, наявну в матеріалах справи довідку про розрахунок заборгованості за водопостачання та водовідведення за адресою - АДРЕСА_1 за період з 01 січня 1999 року по 31 липня 2018 року та розрахунок заборгованості по особистому рахунку НОМЕР_2 приходить до висновку, що останні не можуть бути належними доказами наявності у відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 заборгованості зі сплати послуг за водопостачання та водовідведення з огляду на наступне.
       Колегією суддів встановлено, що на користь позивача КП «Дніпроводоканал» ДМР Кіровським районним судом м.Дніпропетровська видалися судові накази про стягнення з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 солідарно на користь КП «Дніпроводоканал» ДМР заборгованість по оплаті послуг водопостачання та водовідведення, зокрема згідно судового наказу від 11 вересня 2013 року в розмірі 3 805,34 грн. та згідно судового наказу від 04 березня 2016 року в розмірі 11 082,82 грн.
       При цьому, з дослідженої апеляційним судом довідки про рахунок заборгованості вбачається, що стягнуті за судовими наказами грошові кошти входять до суми заборгованості 51 405,74 грн.
       Крім того, вбачається, що до суми стягнення, згідно наказу від 04 березня 2016 року Кіровським районним судом м.Дніпропетровська, увійшла сума заборгованості, яка вже стягувалася відповідно до наказу Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 11 вересня 2013 року, що свідчить про подвійне стягнення з відповідачів на користь КП «Дніпроводоканал» ДМР коштів в розмірі 3 805,34 грн. 
       Також, колегія суддів зауважує, що відповідно до долучених до матеріалів справи листів Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) вбачається, що на підставі судового наказу Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 04 березня 2016 року видавалися виконавчі листи про стягнення з відповідачів заборгованості на користь КП «Дніпроводоканал» ДМР станом на лютий 2016 року.
       Вбачається, що на користь КП «Дніпроводоканал» ДМР було стягнуто 13 800,92 грн. при розмірі фактичної заборгованості, згідно судового наказу, 11 082,82 грн., та з відповідачів на користь позивача стягнуто заборгованість в розмірі 11 082,82 грн. 
       Зазначене, також підтверджується довідкою КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради Департаменту благоустрою та інфраструктури Дніпровської міської ради від 10 березня 2021 року №512/11.2-14, з якої вбачається, що за період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2020 року по о/р НОМЕР_1 за адресою -  АДРЕСА_1 від Центрального ВДВС м.Дніпропетровськ ГТУЮ надійшли сплати зі стягнення заборгованості на загальну суму в розмірі 22 942,43 грн.
       При цьому вказані платежі в повній мірі не відображені в розрахунку заборгованості, наданому позивачем, зокрема відповідний розрахунок відображає надходження платежів від 18 липня 2018 року — 6 201,53 грн., 12 жовтня 2018 року — 5 105,93 грн., 10 серпня 2018 року — 5 430,78 грн., 16 листопада 2018 року — 1 245,79 грн., інші суми, які безпосередньо отримані позивачем до розрахунку заборгованості не ввійшли, що свідчить про необґрунтованість заявленого позивачем розміру заборгованості, що складає 51 405,74 грн., а тому долучена до позову довідка про розрахунок заборгованості за водопостачання та водовідведення за адресою - АДРЕСА_1 за період з 01 січня 1999 року по 31 липня 2018 року та розрахунок заборгованості по особистому рахунку НОМЕР_2 належними доказами наявності заборгованості та її розміру бути не може.
       Крім того, колегія суддів звертає увагу, що з долученого до позову розрахунку не можливо встановити з чого виходив позивач обраховуючи наявну у відповідачів заборгованість за послуги з водопостачання та водовідведення, зважаючи на те, що при рівних показниках вартості тарифів води та стоків за м3, норми спожитої води та використання стоків, а також сальдо на початок періоду, заборгованість за щомісячними платежами є різною.
       При цьому, коливання нарахувань заборгованості за спожиті послуги за один місяць при однакових вихідних даних фактичного споживання та вартості тарифів є дуже високою та може дорівнювати 5 000 грн.
       При цьому відсутність даних, з яких позивач виходив при нарахуванні заборгованості та відомостей що безпосередньо вплинуло на коливання щомісячного платежу, позбавляє суд апеляційної інстанції дійти висновку про дійсне існування заборгованості станом на час подання позову, а також самостійно здійснити розрахунок заборгованості за фактично спожиті послуги за її наявності.
       Зважаючи на те, що розрахунок заборгованості за особовим рахунком № НОМЕР_1 за адресою:  АДРЕСА_1  здійснений КП «Дніпроводоканал» ДМР, яка є зацікавленою особою - позивачем у справі, а також враховуючи невідповідності даних розрахунку письмовим доказам, наявним в матеріалах справи, вказаний розрахунок не може бути належним доказом існування заборгованості у відповідачів перед КП «Дніпроводоканал» ДМР.
       Таким чином, зважаючи на те, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги, при цьому зважаючи, що колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими вимоги позивача КП «Дніпроводоканал» ДМР про стягнення з відповідачів  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 заборгованості за надані послуги з водопостачання та водовідведення, останнє є самостійною підставою для відмови в позові.
       Так ст.12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
       Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
       При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Водночас кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
       Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі стосовно обґрунтованості позову, не можуть бути прийняті до уваги у зв`язку з їх недоведеністю, позов є необґрунтованим, тому у позовних вимогах необхідно відмовити з підстав відсутності доказів на обґрунтування заявлених позивачем вимог.
       За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення зміні в частині обґрунтування підстав відмови в задоволенні позовних вимог.
       Керуючись ст.ст.374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, –

п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу комунального підприємства “Дніпроводоканал” Дніпровської міської ради задовольнити частково.

       Заочне рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 11 березня 2021 року змінити в частині обґрунтування підстав відмови в задоволенні позовних вимог.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів. 

       Повний текст постанови складено 16 червня 2021 року.

       Головуючий:                                                Демченко Е.Л.

       Судді:                                                        Куценко Т.Р.

                                                                       Макаров М.О.