Ухвала
Іменем України
 
17 травня 2021 року
місто Київ
 
справа № 761/23622/19
провадження № 61-7744ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Київського апеляційного суду від 02 квітня 2021 року у складі колегії суддів: Борисової О. В., Ратнікової В. М., Левенця Б. Б., 
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
ОСОБА_1 у червні 2019 року звернулася до суду з позовом про:
-          визнання недійсним договору дарування 12/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 від 11 грудня 2013 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в частині пункту № 1 абзаців 2 і 3;
-          визнання недійсним договору дарування 17/100 часток зазначеного житлового будинку від 15 вересня 2015 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в частині пункту № 1 абзаців 2 і 3;
-          усунення позивачу перешкоди у користуванні приміщеннями: 1, 1а, 8, 8а, 9, 9а, 10, 11, 12, 13, зобов`язавши ОСОБА_2 видалити всі запірні пристрої до кожного із зазначених приміщень, а також не чинити перешкоди у цілодобовому доступі до зазначених приміщень з метою використання їх за цільовим призначенням.
ОСОБА_1 у серпні 2019 року звернулася до суду із заявою про забезпечення позову.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 28 серпня 2019 року накладено арешт на 12/100 та 17/100 частин спірного житлового будинку.
Заборонено ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії з реєстрації права власності на такі приміщення, що розташовані на цокольному поверсі житлового будинку АДРЕСА_1 , а саме: приміщення 1 - сходи, площею 17, 6 кв. м, приміщення 1-А - підсобна, площею 16, 9 кв. м, позначене як кухня; приміщення 8 - басейн, площею 118 кв. м - фактична площа 116, 8 кв. м; приміщення 8-А - підсобна, площею 2, 5 кв. м; приміщення 9 - санвузол, площею 3, 2 кв. м, фактична площа 6, 0 кв. м; приміщення 9-А - підсобна, площею 1, 6 кв. м; приміщення 10 - сауна, площею 6, 3 кв. м; приміщення 11 - більярдна, площею 66, 0 кв. м, приміщення 12 - кухня, площею 12, 3 кв. м, позначене як топочна; приміщення 13 - санвузол, площею 1, 8 кв. м, 3/4 частини приміщення 4 - гараж, 9/10 частин приміщення 65 - коридор та МЗК; 3/10 частин приміщення 14 - сходової клітини, 43/100 частини приміщення 34 - сходової клітини, 39/50 частин приміщення 55 - сходової клітини.
ОСОБА_2 у серпні 2020 року звернувся до суду із клопотанням про скасування заходів забезпечення позову.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 28 вересня 2020 року у задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_2 про скасування заходів забезпечення позову відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 04 лютого 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 28 вересня 2020 року залишено без змін.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 08 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано недійсним договір дарування 12/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 від 11 грудня 2013 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в частині пункту № 1 абзац 2.
Визнано недійсним договір дарування 17/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 від 15 вересня 2015 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в частині пункту № 1 абзац 2.
В іншій частині позову відмовлено. Здійснено розподіл судових витрат.
Не погоджуючись із рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 08 лютого 2021 року, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій також просив скасувати ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 28 вересня 2020 року про відмову у задоволенні заяви про скасування заходів забезпечення позову.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 02 квітня 2021 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в частині оскарження ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 28 вересня 2020 року відмовлено.
Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції зазначив, що наявні обставини, передбачені пунктом 3 частини першої статті 358 ЦПК України, їх підтверджено матеріалами справи, відтак, у відкритті апеляційного провадження за поданою 17 березня 2021 року апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу суду першої інстанції необхідно відмовити.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду засобами поштового зв`язку 05 травня 2021 року, ОСОБА_2 просить скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 02 квітня 2021 року та направити справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження щодо оскарження ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 28 вересня 2020 року.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовується тим, що оскаржуване рішення ухвалено суддею Борисовою О. В. одноособово, що є порушенням норм процесуального права. Заявник зазначає, що мотиви скасування ухвали суду першої інстанції щодо скасування заходів забезпечення позову, викладені у постанові суду апеляційної інстанції від 04 лютого 2021 року, відмінні від тих, які зазначено в апеляційній скарзі на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 02 лютого 2021 року, тому, на переконання заявника, суд апеляційної інстанції мав залишити апеляційну скаргу щодо оскарження ухвали суду першої інстанції без руху, як таку, що подана із порушенням процесуальних строків.
ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
Норми права, застосовані судом
Пунктом 3 частини першої статті 389 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвалу суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті апеляційного провадження.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
За правилом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Зі змісту оскаржуваного судового рішення Верховний Суд встановив, що касаційна скарга є очевидно необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо його незаконності та неправильності.
Такий висновок Суд зробив з огляду на таке.
У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін 
(частина перша статті 12 ЦПК України).
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень ОСОБА_2 двічі звертався до суду апеляційної інстанції, оскаржуючи ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 28 вересня 2020 року про відмову у задоволенні заяви про скасування заходів забезпечення позову.
Постановою Київського апеляційного суду від 04 лютого 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 28 вересня 2020 року розглянуто по суті викладених доводів, апеляційну скаргу залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.
ОСОБА_2 повторно звернувся у березні 2021 року із апеляційною скаргою на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 28 вересня 2020 року.
Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 28 вересня 2020 року врахував, що така скарга подана повторно, є рішення апеляційного суду, яким апеляційну скаргу цієї самої особи залишено без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо є постанова про залишення апеляційної скарги цієї самої особи без задоволення або ухвала про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення.
Відмова у відкритті апеляційного провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 358 ЦПК України є безумовною процесуальною перешкодою, що унеможливлює наступні звернення з такими скаргами, оскільки положення цього Кодексу не містить винятків та обставин, за наявності яких суд апеляційної інстанції наділений правом на відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка попередньо зверталася із такою скаргою на це саме рішення.
Наведе також дає підстави для висновків, що незалежно від мотивів повторно поданої апеляційної скарги, які можуть відрізнятися від попередньо поданої апеляційної скарги, враховуючи норму процесуального закону прямої дії, яка не допускає двозначного тлумачення для застосування, наявність постанови суду апеляційної інстанції про залишення апеляційної скарги ОСОБА_2 без задоволення унеможливлює його право на подання апеляційної скарги на те саме рішення, яке вже переглянуто по суті.
Суд апеляційної інстанції, встановивши, що апеляційна скарга подана повторно особою на те саме судове рішення, не вправі оцінювати зазначені заявником обставини для надання права на повторне апеляційне оскарження, навіть якщо такі обставини й заслуговують на увагу, оскільки це не має правового значення на такій стадії розгляду справи судом.
Тому доводи касаційної скарги про те, що наявність різних мотивів в апеляційних скаргах щодо оскарження ухвали суду першої інстанції визначають обов`язок суду апеляційної інстанції на залишення повторно поданої апеляційної скарги без руху, є помилковим тлумаченням заявником наслідків, визначених пунктом 3 частини першої статті 358 ЦПК України, а також є такими (доводи), що направлені на повторний перегляд рішення суду першої інстанції, яке переглянуто апеляційним судом із наведенням висновків щодо підстав для залишення такого рішення без змін.
Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Отже, суд апеляційної інстанції, встановивши, що ОСОБА_2 повторно звернувся із апеляційною скаргою на те саме судове рішення суду першої інстанції - ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 28 вересня 2020 року про відмову у задоволенні заяви щодо скасування заходів забезпечення позову, правомірно відмовив у відкритті апеляційного провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 358 ЦПК України.
У таких висновках Верховний Суд врахував правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду від 13 лютого 2019 року у справі № 816/1310/16 (провадження № К/9901/52721/18), відповідно до якої положення процесуального права щодо відмови судом апеляційної інстанції у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення, є чіткими, які не викликають множинного розуміння, такі норми не підлягають обмеженню в застосуванні.
Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 
(далі - Конвенція); якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута. 
Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини 
(далі - ЄСПЛ) визнає легітимними обмеженнями встановленні державами - членами Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення ЄСПЛ у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).
При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97» проти України» від 21 жовтня 2010 року).
Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (§ 42 рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» № 3236/03).
Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» ЄСПЛ зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
ЄСПЛ зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомес де ла Торре проти Іспанії»).
Оцінюючи доводи касаційної скарги про обмеження заявника у доступі до правосуддя, Верховний Суд врахував, що ОСОБА_2 реалізував своє право на апеляційний перегляд ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 28 вересня 2020 року вперше у листопаді 2020 року, постановою Київського апеляційного суду від 04 лютого 2021 року апеляційну скаргу залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін, а тому відсутні підстави вважати, що заявник був обмежений у доступі до правосуддя.
Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції всупереч положенням процесуального закону ухвалив оскаржуване рішення одноособово, а не колегією суддів спростовується змістом ухвали Київського апеляційного суду від 02 квітня 2021 року, яке ухвалено колегією із трьох суддів: Борисової О. В., Ратнікової В. М. та Левенця Б. Б.
З урахуванням наведеного, Верховний Суд визнає підставним висновок, що правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_2 на ухвалу Київського апеляційного суду від 02 квітня 2021 року є необґрунтованою.
Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України, у разі якщо суд дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.
Керуючись пунктом 2 частини першої, частиною другою статті 389, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ :
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Київського апеляційного суду від 02 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договорів дарування частково недійсними, усунення перешкод у користуванні майном, відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                             С. О. Погрібний

                                                                                                            І. Ю. Гулейков

                                                                                                            Г. І. Усик