КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
25 травня 2021 року
 
м. Київ
 
справа № 753/12673/17
провадження № 22-ц/824/6403/2021
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Кравець В.А.(суддя-доповідач)
суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф. 
за участю секретаря судового засідання - Парфенюк В.А.
 
учасники справи:
 
позивачі - ОСОБА_1  (за первісним позовом), ОСОБА_2 (за об`єднаним позовом)
відповідач -  ОСОБА_3 
третя особа -  ОСОБА_1 (за об`єднаним позовом)
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача за об`єднаним позовом ОСОБА_2 
 
на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 грудня 2020 року у складі судді  Мицик Ю.С. 
 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна та об`єднаним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_1 про визнання права власності на квартиру, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
У липні 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за позивачем право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що, починаючи з 04 червня 2006 року по 02 грудня 2016 рік, позивач та відповідач перебували у шлюбі.
Вказував, що у 2008 році ОСОБА_3 було отримано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка після розлучення сторін по справі підлягала розподілу між ними на праві спільної сумісної власності.
Стверджував, що від шлюбу позивач та відповідач мають сина, ОСОБА_5 ,     ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з матір`ю у спірній квартирі. 
Зазначав, що відповідач участі у вихованні дитини не приймає, матеріально останній не допомагає, у зв`язку з чим, уважав, що майно, яке є спільною сумісною власністю, повинно ділитися зі збільшенням частки позивача, як матері неповнолітньої дитини, яка проживає разом з нею. 
У квітні 2019 року ОСОБА_2  звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_1 , в якому просив визнати за позивачем право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що спірне нерухоме майно було придбане ОСОБА_2 за кредитні кошти та за кошти від продажу іншого нерухомого майна останнього. 
Стверджував, що між позивачем та відповідачем існувала домовленість про те, що ОСОБА_2 зможе безперешкодно користуватися квартирою та проживати в ній не залежно від обставин долі. 
Вказував, що син та колишня невістка намагаються поділити між собою майно, яке належить позивачу, в якому він зареєстрований та за яке останнім було сплачено повну суму коштів, з огляду на що ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом для захисту своїх майнових прав.
Уважав, що факт оформлення права власності за ОСОБА_3 не свідчить про те, що така квартира є власністю останнього, оскільки придбавалася за кошти позивача.
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 17 січня 2020 року об`єднано в одне провадження дану цивільну справу та справу №753/7919/19. 
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва 16 грудня 2020 року первісний позов  ОСОБА_1 задоволено частково. 
У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину квартири загальною площею 74,5 кв.м житловою площею 39,8 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , яка зареєстрована за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право приватної власності від 11 червня 2008 року, виданого на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 04.06.2008 № 958-С/КІ, за кожним.
В решті вимог позову відмовлено.
Узадоволенні позову   ОСОБА_2 до   ОСОБА_3 , третя особа   ОСОБА_1 про визнання права власності на квартиру відмовлено. 
Вирішено питання судових витрат.
Не погоджуючись з указаним рішенням, 14 січня 2021 року позивач за об`єднаним позовом  ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог. 
Апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду першої інстанції є таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права, а також таким, що не відповідає вимогам законності та обґрунтованості.
Звертає увагу суду на висновки ВСУ, викладені у постанові від 01 липня 2015 року №6-612цс15, в яких зазначено, що для визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт придбання цього майна за час шлюбу, а й джерело його набуття.
Вказує, що у матеріалах справи відсутні докази того, що спірна квартира була придбана колишнім подружжям за їх спільні кошти, у зв`язку з чим судом неправильно застосовано ст. 60 СК України.
06 квітня 2021 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив представника позивача за первісним позовом ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , в якому останній просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи, викладені у скарзі є необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності.
Інші учасники справи не скористались своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.
Представник   ОСОБА_3 у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримала та просила задовольнити з підстав, наведених у скарзі.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не сповістили, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.
Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.
Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 частково та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що квартира АДРЕСА_1 , є спільним сумісним майном подружжя та навіть за умови надання ОСОБА_2 коштів для інвестування спірної квартири, вказане не впливає на правовий режим спірної квартири та не спростовує спільності сумісного майна подружжя.
У свою чергу, позивачем не доведено необхідності відступу від засад рівності часток подружжя та матеріали справи не містять доказів того, що утримання та виховання дитини здійснюється виключно позивачем.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Судом установлено, що 04 червня 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено шлюб (т. 1 а.с. 6).
21 листопада 2016 року Дарницьким районним судом м. Києва шлюб між сторонами було розірвано (т. 1 а.с. 4).
Від шлюбу сторони мають малолітнього сина ОСОБА_5 ,                     ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після розірвання шлюбу проживає з матір`ю (т. 1 а.с. 5).
02 серпня 2006 року між ТОВ ФК «Укрреставрація» (управитель) та ОСОБА_3 (довіритель) укладений договір про участь у ФФБ №114, відповідно до умов якого довіритель приймає на себе зобов`язання інвестувати свою частку необхідних коштів для отримання у власність двокімнатної квартири (т. 2 а.с. 106-110).
Згідно із пунктами 4.1., 4.1.1, 4.1.3 договору довіритель зобов`язаний проводити фінансування будівництва своєї частки житла відповідно до умов даного договору, оплачувати всі комунальні послуги та експлуатаційні витрати пов`язані з технічним обслуговуванням, ремонтом і експлуатацією вказаного об`єкта, пропорційно до площі своєї квартири з моменту підписання акту її приймання-передачі.
Пунктом 7.1 договору визначено, що цей договір не розглядається сторонами як договір купівлі-продажу нерухомості, виконання робіт або надання послуг.
Згідно свідоцтва про участь у ФФБ виду «А» за програмою АТЗТ «Україна - Реставрація» від 23 серпня 2006 року на виконання вищевказаного договору відповідачем ОСОБА_3 повністю внесено суму коштів у розмірі 380 487 грн (т. 2 а.с. 116-117).
11 червня 2008 року відповідачем ОСОБА_3 отримано свідоцтво про право власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , виданого на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 04 червня 2008 року №958-С/КІ (т. 2 а.с. 29).
Як установлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_3 .
За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.
За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
За загальним правилом, при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено         статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення   договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.
До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб.
Основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції - ухвалення обов`язково рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися.
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
За змістом ст. 60 СК України належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається, крім іншого, і спільністю участі чоловіка, жінки коштами або працею в набутті майна.
Виходячи з наведеного, для правильного застосування ст. 74 СК України у системному зв`язку зі ст. 60 СК України при вирішення спору щодо визнання майна спільною сумісною власністю, суд повинен встановити джерело його набуття.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Згідно із ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 просив визнати спірну квартиру його особистою власністю, посилаючись на те, що кошти на її придбання вносилися ним особисто, зокрема частина коштів у розмірі 202 000 грн була сплачена в якості першого внеску за оплату спірної квартири та отримана ним від продажу квартири АДРЕСА_3 .
Проте, з копії договору купівлі-продажу від 21 серпня 2006 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , вбачається, що продаж квартири АДРЕСА_3 , вчинено за 13 000 грн (т. а.с. 8), що спростовує доводи ОСОБА_2 щодо суми коштів отриманих ним від продажу квартири.
23 серпня 2006 року між ОСОБА_2 та акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» укладено кредитний договір разом з додатковими угодами, згідно яких останній отримав кредит для використання на купівлю 2-кімнатної квартири, за адресою: АДРЕСА_2 у розмірі 176 750 грн, що на час придбання було еквівалентно 35 000 доларів США (а.с. 10-18).
Під час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_3 та ОСОБА_8 визнали, що кошти на погашення кредиту сплачувалися безпосередньо ОСОБА_2 .
Разом з тим, згідно рахунку №114 від 02 серпня 2006 року та Свідоцтва від 23 серпня 2006 року кошти за інвестиційним договором у розмірі 100% в сумі 380 487 грн були внесені безпосередньо відповідачем ОСОБА_3 (т. 2 а.с. 116-117).
Як вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 , будучи достеменно обізнаними про те, що інвестиційний договір укладається з відповідачем ОСОБА_3 під час його перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , жодної цивільно-правової угоди щодо грошових коштів, зокрема договору позики, в установленому законом порядку не укладав, з позовом про переведення прав покупця не звертався.
Таким чином, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що навіть за умови надання позивачем ОСОБА_2 коштів для інвестування спірної квартири, вказане не впливає на правовий режим спірної квартири та не спростовує спільності сумісного майна подружжя, правильно визнав квартиру АДРЕСА_1 спільним сумісним майном подружжя.
Обґрунтовуючи вимоги своєї позовної заяви, ОСОБА_1 посилалась на те, що разом з нею проживає спільна з відповідачем дитина, ОСОБА_3 має заборгованість по аліментам, коштів, які він надає на утримання дитини, не вистачає для її гармонійного розвитку та виховання та просила відступити від засад рівності часток при поділі квартири і визнати за нею право власності на 2/3 частки спірної квартири.
Відповідно до ч. 2, 3 ст. 70 СК України, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
З матеріалів справи вбачається, що дитина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає з матір`ю ОСОБА_1 .
Під час розгляду справи стороною позивача не було доведено, що утримання та виховання спільної дитини, здійснюється виключно позивачем з огляду, зокрема, на те, що ОСОБА_3 виконує рішення суду про стягнення аліментів, на час ухвалення рішення у справі заборгованість відсутня.
До того ж, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що розмір аліментів є недостатнім для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування сина.
Відомості про те, що ОСОБА_1 зверталась до суду з позовом про збільшення розміру аліментів та стягнення додаткових витрат з відповідача ОСОБА_3 у матеріалах справи відсутні.
На підставі викладеного, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не доведено необхідності відступу від засад рівності часток подружжя, а тому в порядку поділу спільного сумісного майна за кожним із подружжя слід визнати право власності на Ѕ частину спірної квартири.
Ураховуючи те, що у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру відмовлено по суті заявлених вимог у зв`язку з відсутності порушеного права або інтересу останнього, заява про застосування строку позовної давності розгляду не підлягає.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша IV від 18.03.2004 статті 76 ЦПК України).
Частиною третьою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
В силу вимог ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Зважаючи на викладене, колегія вважає, що суд першої інстанції проаналізувавши надані докази в їх сукупності, а також взявши до уваги те, що майно придбане в період шлюбу визнається спільною сумісною власністю згідно з вимогами ст. 74 СК України, дійшов правильного висновку, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та має належати колишньому подружжю у рівних частках по Ѕ частині квартири, оскільки ОСОБА_2 не доведено факту надання коштів для інвестування спірної квартири, а ОСОБА_1 не підтверджено належними та допустимими доказами того факту, що відповідач не утримує їхнього спільного сина, на який позивач посилалася як на підставу визнання за нею 2/3 частини спірної квартири.
Отже, доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками  суду першої  інстанції та власного тлумачення характеру спірних правовідносин і встановлених судом обставин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.    
Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні, а отже, у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
 Рішення суду постановлено з дотриманням норм процесуального права, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і на суть прийнятого рішення не впливають.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_2  - залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва 16 грудня 2020 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
 
 Повне судове рішення складено «25» травня 2021 року.

 
           Головуючий                                                                          В.А. Кравець

Судді                                                                                          О.В. Желепа

                                                                                                О.Ф. Мазурик