Постанова
Іменем України
 
16 червня 2021 року
м. Київ
 
справа № 359/11910/14-ц
провадження № 61-3296св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного підприємства «Бориспільське лісове господарство»,
відповідачі: Київська обласна державна адміністрація, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2016 року у складі судді Муранової-Лесів І. В. та постанову Київського апеляційного суду від 05 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Мазурик О. Ф., Кравець В. А., Махлай Л. Д.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2014 року перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного підприємства «Бориспільське лісове господарство» (далі - ДП «Бориспільське лісове господарство») звернувся до суду з позовом до Київської обласної державної адміністрації, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , про визнання недійсними розпоряджень, державних актів на право власності на землю, витребування земельних ділянок, визнання права власності та користування.
 
Уточнену позовну заяву мотивовано тим, що на виконання судових рішень розпорядженнями голови Київської обласної державної адміністрації від 24 листопада 2008 року припинено право постійного користування та вилучено 8 земельних ділянок, загальною площею 5,16 га, (ліси) на території Щасливської сільської ради Бориспільського району Київської області із постійного користуванням ДП «Бориспільське лісове господарство», змінено їх цільове признання із категорії земель лісогосподарського призначення на землі сільськогосподарського призначення та передано у власність ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , яким були видані державні акти.
Розпорядженнями голови Київської обласної державної адміністрації від 02 лютого 2010 року змінено цільове призначення зазначених земельних ділянок з категорії земель сільськогосподарського призначення на категорію земель «для будівництва та експлуатації торговельно-розважального комплексу з офісними та виставковими приміщеннями, закладами громадського харчування та автосервісом».
На підставі договорів купівлі-продажу від 19 квітня 2010 року вказані земельні ділянки відчужені попередніми власниками на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які на підставі заяв про поділ та об`єднання земельних ділянок отримали державні акти.
Прокурор вважав, що процедура вилучення та відведення спірних земельних ділянок суперечила вимогам чинного законодавства України. Зазначивши, що відповідно до статті 28 Лісового кодексу України (далі - ЛК України) та частини дев`ятої статті 149 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) у редакції, чинній на час прийняття Київською обласною державною адміністрацією спірних розпоряджень, лише Кабінет Міністрів України мав право вилучати лісові ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, площею понад 1 гектар для нелісогосподарських потреб. У даному ж випадку обласною державної адміністрацією в один день вилучено лісові землі, які знаходяться в одному кварталі лісництва, загальною площею 5,16 га.
Також на момент прийняття Київською обласною державною адміністрацією вказаних розпоряджень було чинним і розпорядження Кабінету Міністрів України від 10 квітня 2008 року № 610-р «Про деякі питання розпорядження земельними лісовими ділянками», яким з метою недопущення фактів порушення інтересів держави і суспільства під час відчуження та зміни цільового призначення земельних лісових ділянок було зупинено прийняття рішень про надання згоди на вилучення ділянок, їх передачу у власність та оренду із зміною цільового призначення.
Крім того, прокурор зазначив, що судові рішення, які стали підставою для винесення спірних розпоряджень Київської обласної державної адміністрації від 24 листопада 2008 року, були скасовані, відповідно відпали підстави для прийняття спірних розпоряджень, тому спірні розпорядження та державні акти мають бути скасовані та визнані недійсними, як такі, що прийняті і видані на підставі незаконного судового рішення.
Крім того, прокурор посилався на те, що при прийнятті спірних розпоряджень порушено вимоги законодавства при зміні цільового призначення земельних ділянок, а саме порушено порядок зміни цільового призначення земельних ділянок.
Оскільки земельні ділянки вибули з державної власності всупереч законодавству та волі держави в особі уповноваженого на те органу, це дає підстави для витребування їх з чужого незаконного володіння на користь держави на підставі статей 387, 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Ураховуючи викладене, перший заступник прокурора Київської області просив:
 - визнати незаконними і скасувати розпорядження голови Київської обласної державної адміністрації від 24 листопада 2008 року та від 02 лютого 2010 року;
 - визнати недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та витребувати з незаконного володіння ці земельні ділянки;
 - визнати за державою в особі Кабінету Міністрів України право державної власності на вказані земельні ділянки, а за ДП «Бориспільське лісове господарство» - право користування вказаними земельними ділянками.
 
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
 
Заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2016 рокупозов задоволено.
Визнано недійсними розпорядження голови Київської обласної державної адміністрації від 24 листопада 2008 року № № 1461, 1462, 1463, 1464, 1465, 1466, 1467, 1468.
Визнано недійсними державні акти:
 - серії ЯМ № 720064 від 05 жовтня 2011 року на право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,4411 га, кадастровий номер 322088800:03:004:0069, для будівництва та експлуатації торговельно-розважального комплексу з офісними та виставковими приміщеннями, закладами громадського харчування та автосервісом, розташовану на території Щасливської сільської ради Бориспільського району Київської області;
 - серії ЯМ № 720065 від 05 жовтня 2011 року на право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,4410 га, кадастровий номер 322088800:03:004:0070, для будівництва та експлуатації торговельно-розважального комплексу з офісними та виставковими приміщеннями, закладами громадського харчування та автосервісом, розташовану на території Щасливської сільської ради Бориспільського району Київської області;
 - серії ЯМ № 720066 від 05 жовтня 2011 року на право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 2,0375 га, кадастровий номер 322088800:03:004:0071, для будівництва та експлуатації торговельно-розважального комплексу з офісними та виставковими приміщеннями, закладами громадського харчування та автосервісом, розташовану на території Щасливської сільської ради Бориспільського району Київської області;
 - серії ЯМ № 080440 від 27 лютого 2012 року на право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,6800 га, кадастровий номер 322088800:03:004:0076, для будівництва та експлуатації торговельно-розважального комплексу з офісними та виставковими приміщеннями, закладами громадського харчування та автосервісом, розташовану на території Щасливської сільської ради Бориспільського району Київської області;
 - серії ЯМ № 080430 від 27 лютого 2012 року на право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 1,3573 га, кадастровий номер 322088800:03:004:0077, для будівництва та експлуатації торговельно-розважального комплексу з офісними та виставковими приміщеннями, закладами громадського харчування та автосервісом, розташовану на території Щасливської сільської ради Бориспільського району Київської області;
 - серії ЯМ № 720068 від 05 жовтня 2011 року на право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,4000 га, кадастровий номер 322088800:03:004:0073, для будівництва та експлуатації торговельно-розважального комплексу з офісними та виставковими приміщеннями, закладами громадського харчування та автосервісом, розташовану на території Щасливської сільської ради Бориспільського району Київської області;
 - серії ЯМ № 720069 від 05 жовтня 2011 року на право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,4822 га, кадастровий номер 322088800:03:004:0074, для будівництва та експлуатації торговельно-розважального комплексу з офісними та виставковими приміщеннями, закладами громадського харчування та автосервісом, розташовану на території Щасливської сільської ради Бориспільського району Київської області;
Визнано недійсними розпорядження голови Київської обласної державної адміністрації від 02 лютого 2010 року № № 81, 82, 83, 84, 85, 86, 87, 88.
Витребувано на користь держави в особі Кабінету Міністрів України з незаконного володіння ОСОБА_1 такі земельні ділянки:
 - площею 0,4411 га, кадастровий номер 322088800:03:004:0069, для будівництва та експлуатації торговельно-розважального комплексу з офісними та виставковими приміщеннями, закладами громадського харчування та автосервісом;
 - площею 0,4410 га, кадастровий номер 322088800:03:004:0070, для будівництва та експлуатації торговельно-розважального комплексу з офісними та виставковими приміщеннями, закладами громадського харчування та автосервісом;
 - площею 2,0375 га, кадастровий номер 322088800:03:004:0071, для будівництва та експлуатації торговельно-розважального комплексу з офісними та виставковими приміщеннями, закладами громадського харчування та автосервісом, загальна ринкова вартість яких становить 3 840 210,00 грн.
Витребувано на користь держави в особі Кабінету Міністрів України з незаконного володіння ОСОБА_3 такі земельні ділянки:
 - площею 0,4000 га, кадастровий номер 322088800:03:004:0073, для будівництва та експлуатації торговельно-розважального комплексу з офісними та виставковими приміщеннями, закладами громадського харчування та автосервісом;
 - площею 0,4822 га, кадастровий номер 322088800:03:004:0074, для будівництва та експлуатації торговельно-розважального комплексу з офісними та виставковими приміщеннями, закладами громадського харчування та автосервісом, загальна ринкова вартість яких становить 6 400 350,00 грн.
Витребувано на користь держави в особі Кабінету Міністрів України з незаконного володіння ОСОБА_2 такі земельні ділянки:
 - площею 0,6800 га, кадастровий номер 322088800:03:004:0076, для будівництва та експлуатації торговельно-розважального комплексу з офісними та виставковими приміщеннями, закладами громадського харчування та автосервісом;
 - площею 1,3573 га, кадастровий номер 322088800:03:004:0077, для будівництва та експлуатації торговельно-розважального комплексу з офісними та виставковими приміщеннями, закладами громадського харчування та автосервісом, загальна ринкова вартість яких становить 861 666,00 грн.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Суд першої інстанції виходив із того, що Київська обласна державна адміністрація вилучила у ДП «Бориспільське лісове господарство» та надала у власність фізичним особам земельні ділянки лісогосподарського призначення, змінивши їх цільове призначення, незаконно, всупереч вимогам чинного законодавства України та волі держави, перевищивши свої повноваження.
 
Рішенням Апеляційного суду Київської області від 25 травня 2017 року, апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2016 року скасовано в частині вирішення позовних вимог першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, ДП «Бориспільське лісове господарство» до ОСОБА_3 про визнання недійсними державних актів на право власності на землю, витребування земельних ділянок та в частині стягнення з ОСОБА_3 судових витрат та ухвалено в цій частині нове рішення.
Відмовлено в задоволенні позовних вимог першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, ДП «Бориспільське лісове господарство» до ОСОБА_3 про визнання недійсними державних актів: серії ЯМ № 720068 від 05 жовтня 2011 року на право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,4000 га, кадастровий номер 322088800:03:004:0073, для будівництва та експлуатації торговельно-розважального комплексу з офісними та виставковими приміщеннями, закладами громадського харчування та автосервісом, розташовану на території Щасливської сільської ради Бориспільського району Київської області; серії ЯМ № 720069 від 05 жовтня 2011 року на право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,4822 га, кадастровий номер 322088800:03:004:0074, для будівництва та експлуатації торговельно-розважального комплексу з офісними та виставковими приміщеннями, закладами громадського харчування та автосервісом, розташовану на території Щасливської сільської ради Бориспільського району Київської області; та витребування цих земельних ділянок.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Суд апеляційної інстанції виходив із того, що суд першої інстанції у своїй ухвалі від 06 лютого 2017 року зазначив, що ОСОБА_3 не з`явився у судове засідання з поважних причин, однак в порушення вимог статті 232 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України 2004 року) у редакції, чинній на час розгляду справи, не скасував заочне рішення, що призвело до неправильного вирішення справи в частині позову стосовно ОСОБА_3 , оскільки він був позбавлений можливості заявити про застосування строку позовної давності як підстави для відмови у позові. Розглянувши заяву ОСОБА_3 під час апеляційного перегляду, суд вирішив, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_3 з ухваленням нового рішення про відмову в позові з підстав пропуску строку позовної давності.
 
Постановою Верховного Суду від 14 серпня 2019 року касаційні скарги заступника прокурора Київської області та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , від імені яких діє їхній представник ОСОБА_12 , задоволено частково, рішення Апеляційного суду Київської області від 25 травня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Суд касаційної інстанції постановив, що апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 , у зв`язку з пропуском строку позовної давності, не перевірив та не встановив, з якого часу стало відомо органам, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, в інтересах яких звернувся прокурор, про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Також суд апеляційної інстанції не звернув уваги, що правове значення для переходу права власності на земельні ділянки має рішення саме уповноваженого органу держави здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, а Кабінет Міністрів України відповідного рішення не приймав.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 05 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2016 року залишено без змін.
 
Суд апеляційної інстанції виходив із того, що процедура вилучення земельних ділянок не відповідає вимогам чинного законодавства України, а оскаржувані розпорядження Київської обласної державної адміністрації від 24 листопада 2008 року та від 02 лютого 2010 року, якими вилучено із земель лісового фонду і передано у власність громадянам земельні ділянки, загальною площею 5,8391 га, є незаконними, прийнятими за відсутності волевиявлення власника - держави, оскільки таке не було висловлено у передбаченому законом порядку, тому також наявні підстави для визнання недійсними державних актів на право власності на землю.
Крім того, прокуратурою не було пропущено строк звернення з позовом до суду, оскільки держава в особі Кабінету Міністрів України, яка є власником спірних земельних ділянок, про порушення свого права дізналася в жовтні 2012 року, а позов подано до суду 27 листопада 2014 року, тобто в межах трирічного строку.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У касаційній скарзі, поданій у лютому 2020 року до Верховного Суду, ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, просив скасувати заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2016 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 листопада 2019 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначив застосування судами норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 359/2012/15-ц (провадження № 14-101цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц (провадження             № 14-252цс18), а також заявник вказує на порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що як припинення права постійного користування спірними земельними ділянками, так і передача їх у власність відповідачам віднесено до повноважень Київської обласної державної адміністрації, а не Кабінету Міністрів України, оскільки жодна зі спірних земельних ділянок, що надані третім особам, не мала площі 1 га і більше. 
Також судами попередніх інстанцій не враховано того, що матеріали справи не містять доказів, а позивачем не було доведено, того факту, що оскаржувані розпорядження Київської обласної державної адміністрації спрямовані на розпорядження землями лісового фонду у вигляді єдиного масиву площею, які значно перевищують 1 га та які могли б свідчити про перевищення ним повноважень, передбачених чинним законодавством України.
Крім того, суд апеляційної інстанції безпідставно не долучив до матеріалів справи лист Київської обласної державної адміністрації від 18 жовтня 2018 року, в якому Київська обласна державна адміністрація повідомляла про обізнаність Кабінету Міністрів України в прийнятті оскаржуваних розпоряджень Київської обласної державної адміністрації від 24 листопада 2008 року ще на дату їх прийняття. Таким чином, судом апеляційної інстанції не з`ясовано, коли саме стало відомо чи могло стати відомо ДП «Бориспільське лісове господарство» та Кабінету Міністрів України про порушення права на постійне користування спірними земельними ділянками.
 
Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
У відзиві на касаційну скаргу Київська обласна державна адміністрація зазначила, що касаційна скаргу ОСОБА_3 підлягає задоволенню у зв`язку з тим, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував вимоги статей 256, 261, 267 ЦК України до спірних правовідносин, оскільки Прокуратурі Київської області про прийняття оскаржуваних розпоряджень Київської обласної державної адміністрації було відомо після їх видання, так як листом від 20 січня 2005 року № 07/-1-185 прокурор Київської області зобов`язав Київську обласну державну адміністрацію, на підставі статей 8, 20 Закону України «Про прокуратуру», невідкладно після видання обласною державною адміністрацією розпоряджень їх копії надсилати на адресу Прокуратури Київської області. Таким чином, державі в особі органу прокуратури було і об`єктивно могло бути відомо про порушення права власності держави на землю з часу вчинення цього порушення.
 
Відзиви на касаційну скаргу від інших учасників справи не надходили.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 05 березня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2016 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 листопада 2019 року залишено без руху для усунення недоліків.
 
У березні 2020 року заявником у встановлений судом строк недоліки касаційної скарги усунуто.
 
Ухвалою Верховного Суду від 14 квітня 2020 року поновлено ОСОБА_3 строк на касаційне оскарження заочного рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2016 року та постанови Київського апеляційного суду від 05 листопада 2019 року, відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2016 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 листопада 2019 року, відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні клопотання про зупинення дії заочного рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2016 року та постанови Київського апеляційного суду від 05 листопада 2019 року і витребувано із Бориспільського міськрайонного суду Київської області цивільну справу № 359/11910/14-ц.
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 червня 2020 року відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні клопотання про зупинення дії заочного рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2016 року та постанови Київського апеляційного суду від 05 листопада 2019 року. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 травня 2021 року справу призначено до судового розгляду. 
 
2.     Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами першої і апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга ОСОБА_3 не підлягає задоволенню.
 
Фактичні обставини справи
 
На виконання постанови Солом`янського районного суду міста Києва від 24 вересня 2008 року в справі № 2-а-173-1/08 та постанови Солом`янського районного суду міста Києва від 24 вересня 2008 року в справі № 2-а-175-1/08 розпорядженнями голови Київської обласної державної адміністрації від 24 листопада 2008 року за № № 1461, 1462, 1463, 1464, 1465, 1466, 1467, 1468 припинено право постійного користування та вилучено 8 земельних ділянок, загальною площею 5,16 га, (ліси) на території Щасливської сільської ради Бориспільського району Київської області із постійного користуванням ДП «Бориспільське лісове господарство», змінено їх цільове признання із категорії земель лісогосподарського призначення на землі сільськогосподарського призначення без права вирубки дерев та передано у власність ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , яким управлінням земельних ресурсів у Бориспільському районі на підставі розпоряджень голови Київської обласної державної адміністрації від 24 листопада 2008 року № № 1461-1468 були видані державні акти.
 
Розпорядженнями голови Київської обласної державної адміністрації від 02 лютого 2010 року № № 81, 82, 83, 84, 85, 86, 87, 88 змінено цільове призначення зазначених земельних ділянок з категорії земель сільськогосподарського призначення на категорію земель «для будівництва та експлуатації торговельно-розважального комплексу з офісними та виставковими приміщеннями, закладами громадського харчування та автосервісом».
 
Надалі земельні ділянки з кадастровими номерами: 322088800:03:004:0039, 322088800:03:004:0040, 322088800:03:004:0044, 322088800:03:004:0045, були відчужені попередніми власниками на користь ОСОБА_1 на підставі договорів купівлі-продажу від 19 квітня 2010 року за реєстровими № № 2226, 2234, 2256, 2239, на підставі яких та заяв останнього від 22 квітня 2010 року № № 2354, 2356 про поділ та об`єднання земельних ділянок було сформовано три земельні ділянки з кадастровими номерами: 322088800:03:004:0069, 322088800:03:004:0070, 322088800:03:004:0071, площею 0,4411га, 0,4410 га та 2,0375 га відповідно.
 
Земельні ділянки із кадастровими номерами: 322088800:03:004:0041, 322088800:03:004:0042, 322088800:03:004:0043, були відчужені попередніми власниками на користь ОСОБА_2 на підставі договорів купівлі-продажу від 19 квітня 2010 року за реєстровими № № 2245, 2251, 2263, на підставі яких та заяви останнього від 21 квітня 2010 року № 2315 про об`єднання земельних ділянок було сформовано одну земельну ділянку із кадастровим номером 322088800:03:004:0072, площею 2,0375 га, з якої надалі на підставі заяви ОСОБА_2 від 10 лютого 2012 року № 286 шляхом поділу сформовано дві земельні ділянки з кадастровими номерами: 322088800:03:004:0076 та 322088800:03:004:0077, площею 0,6800 га та 1,3573 га відповідно.
 
Земельна ділянка із кадастровим номером 322088800:03:004:0038 була відчужена попереднім власником на користь ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 19 квітня 2010 року за реєстровим № 2221, на підставі якого та заяви останнього від 21 квітня 2010 року № 2317 про поділ земельної ділянки: 322088800:03:004:0038 було сформовано дві земельні ділянки з кадастровими номерами 322088800:03:004:0073 та 322088800:03:004:0074, площею 0,4000 га та 0,4822 га відповідно.
 
Управлінням земельних ресурсів у Бориспільському районі за наслідками поділу та об`єднання земельних ділянок ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 видані оспорювані державні акти.
 
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду Київської області від 25 листопада 2010 року, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 24 липня 2011 року, скасовано постанову Солом`янського районного суду міста Києва від 24 вересня 2008 року в справі № 2-а-175-1/2008, на підставі якої були ухвалені розпорядження голови Київської обласної державної адміністрації від 24 листопада 2008 року № № 1461, 1463, 1464, 1466,1468, та прийнято нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 до Київської обласної державної адміністрації про зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти рішення та вчинити певні дії відмовлено.
 
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду Київської області від 25 січня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 04 жовтня 2012 року, скасовано постанову Солом`янського районного суду міста Києва від 24 вересня 2008 року в справі № 2-а-173-1/2008, на підставі якої було ухвалено розпорядження голови Київської обласної державної адміністрації від 24 листопада 2008 року № № 1462, 1465, 1467, та прийнято нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до Київської обласної державної адміністрації про зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти рішення та вчинити дії відмовлено.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосованого права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції, і доводів касаційної скарги колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції і постанова суду апеляційної інстанції відповідають зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.
 
Щодо підставності позовних вимог 
 
Статтями 13, 14 Конституції України передбачено, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
 
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).
 
Відповідно до статті 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.
 
Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства (частини перша, друга та четверта статті 20 ЗК України). 
 
Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для: визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель (стаття 21 ЗК України).
 
За змістом частини другої статті 3 ЗК України земельні відносини, що виникають при використанні, зокрема, лісів регулюються ЗК України, а також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому кодексу.
 
Ліси та землі лісового фонду України є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання.
 
Відповідно до частини другої статті 1 ЛК України ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах.
 
Згідно зі статтею 8 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізовується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону. 
 
Згідно з частинами першою, другою статті 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації, центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів відповідно до закону.
Ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів (стаття 63 ЛК України).
 
Статтею 5 ЛК України передбачено, що до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства.
Віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства.
 
Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої статті 164 ЗК України).
 
Оскільки земельна ділянка та права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин має визначатися згідно з нормами земельного законодавства та лісового законодавства у частині використання й охорони лісового фонду (висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 21 січня 2015 року в справі № 6-224цс14).
 
Відповідно до статті 55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.
 
Оскільки земельна ділянка й права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин повинні визначатися згідно з нормами земельного законодавства в поєднанні з нормами лісового законодавства в частині використання та охорони лісового фонду.
 
Згідно з пунктом 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.
 
Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентуються галузевими нормативними документами. 
 
Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.
 
Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави дійти висновку про те, що при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України.
 
Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 24 грудня 2014 року у справі № 6-212цс14, від 25 січня 2015 року у справі № 6-224цс14, від 23 грудня 2015 року у справі № 6-377цс15.
 
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено та не спростовано матеріалами справи те, що на час прийняття оскаржуваних розпоряджень Київською державною адміністрацією спірні земельні ділянки перебували у постійному користуванні ДП «Бориспільське лісове господарство», що підтверджується як змістом самих розпоряджень, так і долученими до матеріалів справи Протоколом другої лісовпорядної наради від 14 квітня 2005 року з розгляду проекту організації і розвитку лісового господарства Бориспільського держлісгоспу Київської області за 2004-2013 роки (складеним за даними розширеного безперервного лісовпорядкування 2003 року), «Проектом організації та розвитку лісового господарства Бориспільського лісгоспу Київського державного лісогосподарського об`єднання «Київліс» Міністерства лісового господарства України», Картою-схемою існуючого поділу території Бориспільського держлісгоспу, Планшетом № 1 лісовпорядкування 2003 року (Вишеньківське лісництво).
 
Порядок вилучення земельних ділянок, зокрема, із земель державної власності, наданих у постійне користування, визначено статтею 149 ЗК України.
 
Земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування (частина перша статті 149 ЗК України). Згідно з частиною другою зазначеної статті вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень 
 
Частина шоста статті 149 ЗК України встановлює, що обласні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою, дев`ятою цієї статті.
 
Відповідно до частини п`ятої статті 149 ЗК України районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті; в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті. 
 
Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, зокрема, ліси площею понад 1 гектар для нелісогосподарських потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою-восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 ЗК України (частина дев`ята статті 149 ЗК України).
 
Згідно з частиною першою статті 150 ЗК України до особливо цінних земель відносяться: чорноземи нееродовані несолонцюваті на лесових породах; лучно-чорноземні незасолені несолонцюваті суглинкові ґрунти; темно-сірі опідзолені та чорноземи опідзолені на лесах і глеюваті; бурі гірсько-лісові та дерновобуроземні глибокі і середньоглибокі; дерново-підзолисті суглинкові ґрунти; торфовища з глибиною залягання торфу більше одного метра і осушені незалежно від глибини; коричневі ґрунти Південного узбережжя Криму; дернові глибокі ґрунти Закарпаття; землі дослідних полів науково-дослідних установ і навчальних закладів; землі природно-заповідного фонду; землі історико-культурного призначення. Вилучення особливо цінних земель для несільськогосподарських потреб не допускається, за винятком випадків, визначених частиною другою цієї статті. 
 
Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що спірні земельні ділянки відносяться до категорії особливо цінних земель, щодо яких відповідно до статей 149, 150 ЗК України встановлено особливу процедуру вилучення, зокрема рішення про їх вилучення приймається постановою Кабінету Міністрів України або за рішенням відповідної місцевої ради, якщо питання про вилучення (викуп) земельної ділянки погоджується Верховною Радою України.
 
Рішення про вилучення і передачу спірних земельних ділянок Кабінетом Міністрів України не приймалося, ДП «Бориспільське лісове господарство» не давало згоди на вилучення та переведення до сільськогосподарської категорії лісових земель, загальною площею 5,8391 га, розташованих на території Щасливської сільської ради Бориспільського району Київської області. 
 
Процедура вилучення земельних ділянок не відповідає вимогам чинного законодавства України та була порушена Київською обласною державною адміністрацією, тому наявні підстави для визнання недійсними розпоряджень Київської обласної державної адміністрації від 24 листопада 2008 року, від 02 лютого 2010 року та державних актів на право власності на землю.
 
Таким чином, розпорядження Київської обласної державної адміністрації від 24 листопада 2008 року, від 02 лютого 2010 року та державні акти на право власності на землю, видані зазначеним особам на право власності на ці земельні ділянки, підлягають визнанню недійсними, оскільки видані з порушенням вимог чинного земельного та лісового законодавства України.
 
Щодо вимоги про витребування земельної ділянки 
 
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
 
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).
 
Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
 
У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.
Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України).
 
Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
 
Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
 
Такі правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі № 183/1617/16 (провадження                     № 14-208цс18).
 
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
 
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. 
 
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
 
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
 
Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.
 
Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення ЄСПЛ від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України»).
 
Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.
 
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
 
Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку усіх сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування.
 
Право держави витребувати земельну ділянку, належну до земель лісогосподарського призначення, з огляду на доведену незаконність і безпідставність її відчуження на користь фізичної особи передбачене в чинному законодавстві України. Відповідні приписи стосовно охорони вказаної категорії земель і регламентування підстав для витребування майна з чужого незаконного володіння є доступними, чіткими та передбачуваними.
 
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що земельні ділянки лісового фонду, які були передані у власність третім особам, а в подальшому перейшли у власність відповідачів, вибули з державної власності поза волею власника в особі уповноваженого органу - Кабінету Міністрів України.
 
Постанови Солом`янського районного суду міста Києва від 24 вересня 2008 року у справах № 2-а-173-1/08 та № 2-а-175-1/08, на підставі яких Київською обласною державною адміністрацією видано розпорядження про вилучення та відведення земель, скасовані.
 
Таким чином, судами попередніх інстанцій встановлено, що згода землекористувача на вилучення спірної земельної ділянки не надавалася, а отже, порушено порядок зміни цільового призначення зазначених земельних ділянок.
 
Ураховуючи викладене, Верховний Суд вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій правильно зазначили, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції втручання у право на мирне володіння майном є таким, що ґрунтувалося на національному законі, переслідувало легітимну мету та відповідає заходу, пропорційному легітимній меті втручання у право.
 
У спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.
 
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
 
Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.
 
Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання, зокрема з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів.
 
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ від 20 жовтня 2011 року в справі «Рисовський проти України», заява № 29979/04, від 16 лютого 2017 року в справі «Кривенький проти України», заява № 43768/07).
 
Щодо строку позовної давності
 
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).
 
Отже, позовна давність є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема і державою, що наділила для виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах певний орган державної влади, який може звернутися до суду), так і прокурором, уповноваженим законом звертатися до суду з позовом в інтересах держави як носія порушеного права, від імені якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах може певний її орган.
 
На віндикаційні позови держави в особі органів державної влади поширюється загальна позовна давність. Вказаний висновок щодо застосування норм права висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18).
 
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
 
За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
 
У разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган. 
 
Вказаний висновок щодо застосування норм права висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18) та у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 183/2534/16-ц (провадження                          № 61-10839св18).
 
При вирішенні цього спору апеляційним судом встановлено, що держава в особі Кабінету Міністрів України не була залучена до участі адміністративних справах, у яких вирішувався судовий спір щодо незаконності вилучення земельних ділянок, а також не брала участі у цих справах. Про порушення свого права держава в особі Кабінету Міністрів України дізналася після отримання складеного прокуратурою в жовтні 2012 року остаточного судового рішення в адміністративній справі щодо спірних земельних ділянок, яким було встановлено факт незаконного розпорядження земельними ділянками.
 
Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що держава в особі Кабінету Міністрів України, яка є власником спірних земельних ділянок, про порушення свого права дізналася в жовтні 2012 року, а позов подано до суду 27 листопада 2014 року, тому позовна давність позивачем не пропущена.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження                         № 14-446цс18)).
 
Колегія суддів не бере до уваги посилання в касаційній скарзі на постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року в справі № 359/2012/15-ц (провадження № 14-101цс18), від 31 жовтня 2018 року в справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18), від 07 листопада 2018 року в справі № 372/1036/15-ц (провадження № 14-252цс18), оскільки вони стосуються інших фактичних обставин справи.
 
Висновок за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться. 
 
Щодо вирішення клопотання про зупинення касаційного провадження
 
15 червня 2016 року до Верховного Суду надійшло клопотання ОСОБА_3 про зупинення касаційного провадження у цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) за позовом першого заступника прокурора Київської області, який діє в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та Державного підприємства «Бориспільське лісове господарство», до Щасливської сільської ради Бориспільського району Київської області, ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Березова роща», Товариства з обмеженою відповідальністю «Сілквей комунікейшн», Товариства з обмеженою відповідальністю «Зелена садиба», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів: ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , Реєстраційна служба Бориспільського міськрайонного управління юстиції, Головне територіальне управління юстиції в Київській області, приватний нотаріус Бориспільського районного нотаріального округу Мурга Світлана Геннадіївна, про визнання недійсними рішень органу місцевого самоврядування, державних актів на право власності на земельні ділянки, свідоцтв про право власності на земельні ділянки, рішень про державну реєстрацію права власності на ці об`єкти нерухомого майна, договорів іпотеки та витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння, за касаційною скаргою заступника прокурора Київської області на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 20 березня 2018 року.
 
Пунктом 10 частини першої статті 252 ЦПК України визначено, що суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.
 
Відповідно до пункту 14 частини першої статті 253 ЦПК України у випадку, встановленому пунктом 10 частини першої статті 252 цього Кодексу, провадження у справі зупиняється до закінчення перегляду в касаційному порядку судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі).
 
Частиною другою статті 415 ЦПК України передбачено, що процедурні питання, пов`язані з рухом справи, клопотання та заяви учасників справи, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення провадження у справі, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом касаційної інстанції шляхом постановлення ухвал в порядку, визначеному цим Кодексом для постановлення ухвал суду першої інстанції.
 
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що справа № 359/3373/16-ц стосується інших питань правозастосування, тому відсутні підстави для зупинення касаційного провадження у справі № 359/11910/14-ц.
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
У задоволенні клопотання ОСОБА_3 про зупинення касаційного провадження відмовити.
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
 
Заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2016 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 листопада 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                      Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                                 І. А. Воробйова

                                                                                                            Г. В. Коломієць

                                                                                                            Р. А. Лідовець

                                                                                                            Ю. В. Черняк