Постанова
Іменем України 
11 червня 2021 року
м. Київ
справа № 522/16159/18
провадження № 61-6793св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
представник відповідачів -  ОСОБА_4 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду, у складі колегії суддів: 
Комлевої О. С., Гірняк Л. А., Сегеди С. М., від 24 березня 2021 року. 
Короткий зміст позовної заяви та її обґрунтування
У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом 
до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:  ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , 
ОСОБА_7 , про переведення прав та обов`язків покупця за договорами купівлі-продажу.
Позовна заява мотивована тим, що 18 листопада 1995 року між ним та ОСОБА_3 був укладений шлюб, від якого сторони мають сина ОСОБА_8 . Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва 
від 07 серпня 2014 року у справі № 761/10617/14-ц шлюб між сторонами розірвано. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 11 квітня 2016 року у справі № 761/29113/14 поділено між сторонами частину спільного сумісного майна подружжя, яке знаходилось у м. Києві. Позивач зазначав, що під час шлюбу за спільні кошти від трудової діяльності та продажу іншого майна подружжям було придбано квартиру АДРЕСА_1 , машиномісце АДРЕСА_2 . Вказував, що з ініціативи ОСОБА_3 для зменшення податкового навантаження на подружжя договори купівлі-продажу зазначеного нерухомого майна 
від 11 лютого 2011 року, від 25 липня 2012 року та від 12 вересня 2012 року оформлювалися на її батьків ОСОБА_2 та ОСОБА_9 , однак спірна нерухомість придбавалась ним та ОСОБА_3 для власних потреб, їх вартість сплачувалась ними зі спільних заощаджень та від трудової діяльності. Пошук, огляд квартир та всі дії, спрямовані на їх купівлю були здійснені особисто братом позивача за довіреністю. Ремонтні роботи у квартирах, придбання меблів, побутової техніки також здійснювались за їхні спільні кошти з метою використання майна у власних потребах. Позивач вказував, що у періоди канікул їхнього сина та відпусток вони проживали у вказаних квартирах, інколи з ними також там проживала і ОСОБА_3 . Після розірвання шлюбу та поділу майна подружжя пропозицію позивача щодо позасудового поділу частини спільної сумісної власності у м. Одесі відповідачі відхилили, оскільки не визнають, що спірне майно фактично належить позивачу та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності.
Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просив суд перевести права та обов`язки покупця: за договором купівлі-продажу 
від 11 лютого 2011 року квартири АДРЕСА_3 на ОСОБА_1 та вважати укладеним договір купівлі-продажу квартири між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 ; за договором купівлі-продажу від 25 липня 2012 року квартири АДРЕСА_4 на ОСОБА_1 та вважати укладеним договір купівлі-продажу квартири між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 ; за договором купівлі-продажу від 12 вересня 2012 року машиномісця АДРЕСА_2 на ОСОБА_1 та вважати укладеним договір купівлі-продажу квартири між ОСОБА_1 та 
ОСОБА_7 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції та інших судових рішень
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси, у складі судді 
Науменка А. В., від 14 травня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірне майно було придбано за його спільні з ОСОБА_3 кошти. Районний суд зазначив, що вказані договори купівлі-продажу спірного нерухомого майна підписані особисто ОСОБА_2 та її чоловіком як покупцями та відповідають нормам чинного законодавства України. Також суд першої інстанції виходив із того, що судовими рішеннями у справі № 522/10242/16-ц у задоволенні позову про визнання частково недійсними договорів купівлі-продажу в частині покупця ОСОБА_1 було відмовлено, що виключає можливість розгляду будь-яких похідних вимог з цих підстав, у тому числі і вимоги про переведення на позивача прав та обов`язків покупця.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Одеського апеляційного суду від 24 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 травня 2019 року залишено без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки заявлені ОСОБА_1 вимоги є недоведеними та необґрунтованими. Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги позивачем надано не було. Порушень норм матеріального і процесуального права судом апеляційної інстанції не встановлено. 

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції та доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасуватипостанову Одеського апеляційного суду від 24 березня 2021 року і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Підставами касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначив порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, вказавши у касаційній скарзі, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а справу розглянуто за відсутності учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання 
(пункт 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України).
Доводи касаційної скарги обґрунтовані тим, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про виклик свідків, а в апеляційному суді позивач був позбавлений можливості заявити відповідне клопотання, оскільки справа слухалась у його відсутність. Також заявник наголошує на тому, що судами попередніх інстанцій безпідставно не взято до уваги пояснення третіх осіб та не було надано їм належної правової оцінки. 
Ухвалою Верховного Суду від 29 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою.
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
У відзиві на касаційну скаргу представник  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_4  просить залишити касаційну скаргу  ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржену постанову суду апеляційної інстанції - без змін, посилаючись на її законність та обґрунтованість.
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
18 листопада 1995 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено шлюб, від якого вони мають сина - ОСОБА_8 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
11 лютого 2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , вартістю 387 тис. грн.
25 липня 2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 , вартістю 602 888 грн.
19 вересня 2012 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу машиномісця АДРЕСА_2 , вартістю 89 500 грн.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва 
від 07 серпня 2014 року у справі № 761/10617/14-ц, зміненим рішенням Апеляційного суду м. Києва від 24 вересня 2014 року, шлюб між 
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано.
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 11 квітня 2016 року у справі 
№ 761/29113/14 поділено між  ОСОБА_1 та ОСОБА_3 частину спільно нажитого майна подружжя, яке знаходилось у їх власності 
у м. Києві.
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 18 жовтня 2017 року 
у справі № 522/10242/16-ц, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 28 березня 2018 року, апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено. Рішення суду першої інстанції скасовано. У задоволенні позову  ОСОБА_1 до  ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , треті особи, які на заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,  ОСОБА_7 , про визнання договорівкупівлі-продажу нерухомого майна частково недійсними, визнання покупцем за договорами купівлі-продажу та визнання майна спільною сумісною власністю подружжя відмовлено.
Позиція Верховного Суду
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
За змістом пункту 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою 
статті 411 цього Кодексу.
Судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою (пункт 5 частини першої статті 411 ЦПК України).
Пунктом 3 частини третьої статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
У відповідності до частини першої статті 15, частини першої 
статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
У відповідності до частини першої статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).
За змістом частин першої, другої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста 
статті 81 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно з частиною першою статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).
Вирішуючи спір, встановиши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , оскільки останній не надав належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог. Питання щодо належності спірного нерухомого майна було предметом розгляду справи № 522/10242/16-ц, в якій судовим рішення суду апеляційної інстанції було встановлено, що ОСОБА_1 не надав доказів на спростування змісту нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу в частині покупців та не довів, що спірне майно було придбано ним та 
ОСОБА_3 за їхні, як подружжя, спільні кошти.
Посилання касаційної скарги на неналежне повідомлення ОСОБА_1 судом апеляційної інстанції про дату та час розгляду справи спростовуються наявними у матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та розписками (т. 3, 
а. с. 11, 51, 57, 74). Судова повістка про час та дату розгляду справи 
24 березня 2021 року (останнє судове засідання суду апеляційної інстанції) була направлена ОСОБА_1 на електронну адресу, а зі змісту заяви представника ОСОБА_1 - ОСОБА_11 від 24 березня 2021 року про відкладення розгляду справи слідує, що позивач та його представник були належним чином повідомлені про дату та час розгляду справи судом апеляційної інстанції, представник була в цей день в суді апеляційної інстанції, проте у зв`язку з затримкою часу розгляду просила суд апеляційної інстанції відкласти судове засідання на іншу дату. Заявлене клопотання було розглянуто судом апеляційної інстанції. 
Таким чином, доводи касаційної скарги про розгляд справи судом апеляційної інстанції за відсутності позивача не знайшли свого підтвердження, тому не можуть бути підставою для обов`язкового скасування судового рішення згідно пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України.
Також необґрунтованим є посилання касаційної скарги на відхилення судами попередніх інстанцій клопотання позивача про виклик свідків, оскільки позивач не надав належних доказів, передбачених частиною першою статті 218 ЦК України, на спростування змісту нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу в частині покупців.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції, яким залишено без змін рішення суду першої інстанції, норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. Підстави для скасування оскарженого судового рішення відсутні.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
Порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій. 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскарженого судового рішення колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржену постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Одеського апеляційного суду від 24 березня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                     Є. В. Синельников
 
                                                                                                                  О. М. Осіян
 
                                                                                                                  В. В. Шипович