Справа № 302/352/20

П О С Т А Н О В А
Іменем України

30 червня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі: 
головуючого – судді Куштана Б.П. (доповідача), 
суддів: Бисаги Т.Ю. і Джуги С.Д.,                                
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження за правилами письмового провадження, без проведення судового засідання, апеляційну скаргу акціонерного товариства «Державнийощадний банк України» на рішення Міжгірського районного суду від 07 грудня 2020 року (у складі судді Кривки В.П.) за позовом акціонерного товариства «Державнийощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості, - 
ВСТАНОВИВ:
АТ «Державний ощадний банк України» (надалі – Банк) звернувся до суду з позовом у квітні 2020 р. 
Просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, яка станом на 30.03.2020 р. становить 26 362,61 грн., а саме: 16 292,25 грн. – заборгованість за тілом кредиту; 7003,36 грн. – заборгованість за несплаченими відсотками; 15 грн. – комісія; 1274,03 грн. – пеня; 1090,77 грн. – інфляційні втрати; 687,20 грн. – 3% річних.
На обґрунтування позовних вимог указав, що 05.08.2016 р. ОСОБА_1 підписав із Банком заяву про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб і відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжна картка).
Позичальник шляхом підписання заяви про приєднання беззастережно приєднався до договору в редакції, яка на день підписання заяви на приєднання розміщена на Інтернет сторінці Банку та уклав із Банком договір, складовою частиною якого є умови договору банківського рахунку.
Банк встановив позичальнику кредит у сумі 16 300 грн., строк дії кредиту встановлювався на відповідний період дії платіжної картки.
Позичальник в односторонньому порядку відмовився від виконання узятих на себе зобов`язань та перестав виконував умови договору, в зв`язку з чим утворилася заборгованість.
Також у силу приписів ст. 625 ЦК України позичальник має сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.
Рішенням Міжгірського районного суду від 07 грудня 2020 р. позов задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість за договором банківського обслуговування від 05.08.2016 р. у вигляді заборгованості по тілу кредитного ліміту в сумі 16 292,25 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Банк просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким задовольнити вимоги Банку в повному обсязі. Доводить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до такого:
-на момент укладення договору між Банком і ОСОБА_1 останній не подавав до банку документи на підтвердження того факту, що він перебуває на військовій службі та/або перебуває у резерві;
-факт, що позичальник є учасником бойових дій, не надає йому переваг і не надає пільг щодо сплати відсотків за користування кредитом і не нарахування йому штрафних санкцій;
-суд звільнив відповідача від сплати заборгованості по відсотках, комісії, пені, 3% річних і інфляційних витрат за весь період, а не за той період коли відповідач ніч військову службу (з 14.07.2016 р. по 22.09.2016 р. і з 23.01.2017 р. по 30.03.2017 р.).
Письмового відзиву на апеляційну скаргу не подано.
Суд виходив із того, що згідно з витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по строковій) від 03.01.2017 р. ОСОБА_1 , заступника командира 2-го патрульного взводу – командира відділення 2-ї патрульної роти, увільнено від займаної посади та відрядженого наказом командувача Національної гвардії України від 15.2016 № 194 о/с для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_2 (м. Ужгород) з 03.01.2017 р. Також у цьому витягу зазначено, що ОСОБА_1 брав учать в антитерористичній операції або її забезпечені з 14.07.2016 р. по 22.09.2016 р. у місті Часів Яр Донецької області.
Згідно з довідкою В/ч № НОМЕР_2 за № 683 від 22.11.2018 р. ОСОБА_1 дійсно в період із 23.01.2017 р. по 30.03.2017 р. брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської області.
ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії М.В. № НОМЕР_3 .
Відтак, позовні вимоги суд задовольнив частково, і стягнув із відповідача на користь Банку заборгованість за кредитним договором б/н від 05.08.2016 р. станом на 30.03.2020 р. у сумі 16292,25 грн. – заборгованість по тілу кредитного ліміту.
Згідно зістаттею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Статтею 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до підпункту 3 пункту 4 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року статтю 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» доповнено пунктом 15, згідно з яким військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним Ї з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.
Пунктом 1 Розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» дію підпункту 3 пункту 4 цього Закону поширено на військовослужбовців з початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних Ї з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби.
Особливий період відповідно до абзацу п`ятого статті 1 Закону України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» – це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Вирішуючи питання щодо меж дії особливого періоду в розумінні Закону «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 серпня 2020 року у справі № 813/402/17 (провадження № 11-609апп19) дійшла висновку, що за змістом наведених вище визначень, навіть за невведення у країні воєнного стану, особливий період, початок якого пов`язаний з моментом оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової чи прихованої), хоч і охоплює час мобілізації, однак не може вважатися закінченим лише зі спливом строку, протягом якого підлягали виконанню визначені у відповідному рішенні про мобілізацію заходи.
Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.
На підставі Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VII, з 18 березня 2014 року в Україні розпочався особливий період, який триває на час розгляду справи.
Пункт 15 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає. Крім цього, дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення.
Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі № 522/12270/15-ц, провадження № 61-21025св18.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно з витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по строковій) від 03.01.2017 р. ОСОБА_1 , заступника командира 2-го патрульного взводу – командира відділення 2-ї патрульної роти, увільнено від займаної посади та відрядженого наказом командувача Національної гвардії України від 15.2016 № 194 о/с для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_2 (м. Ужгород) з 03.01.2017 р. Також у цьому витягу зазначено, що ОСОБА_1 брав учать в антитерористичній операції або її забезпечені з 14.07.2016 р. по 22.09.2016 р. у місті Часів Яр Донецької області.
Згідно з довідкою В/ч № НОМЕР_2 за № 683 від 22.11.2018 р., ОСОБА_1 дійсно в період із 23.01.2017 р. по 30.03.2017 р., брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської області.
ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії М.В. № НОМЕР_3 .
Таким чином, у період виконання умов кредитного договору, а також станом на момент ухвалення судом першої інстанції рішення –07.12.2020 р., відповідач мав статус військовослужбовця Головного управління Національної гвардії України та на нього поширювались пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовці та членів їх сімей», тобто до нього не могла застосовуватись відповідальність у виді штрафних санкцій та пені за невиконання зобов`язань за користування кредитом, а також був відсутній обов`язок щодо сплати процентів за користування кредитом.
Отже, відповідно до положень матеріального закону, що регулює спірні правовідносини, з відповідача на користь Банку належить стягнути заборгованість по тілу кредитного ліміту в розмірі 16 292,25 грн., оскільки в матеріалах справи не має даних, що відповідач таке тіло погасив.
Стягнення із відповідача на користь Банку заборгованості за несплаченими відсотками в розмірі 7003,36 грн., комісії у розмірі 15 грн. і пені в розмірі 1274,03 грн. не допускаються як діючому військовослужбовцю в силу поширення на нього пільг, передбачених пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тому в цій частині суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову Банку.
Доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговуютьна увагу як безпідставні.
Щодо стягнення інфляційних втрат і 3% річних від простроченої суми належить зауважити наступне.
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 р. у справі № 646/14523/15 (провадження № 14-591цс18), від 19 червня 2019 р. у справі № 703/2718/16 (провадження 14-241цс19), постановою Верховного Суду від 25 квітня 2018 р. у справі № 127/13998/17 (провадження № 61-11716св18), передбачено, що за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів, унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Так, у справі, яка переглядається суд першої інстанції відмовив Банку у задоволенні позовних вимог у частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 1090,77 грн. і 3% річних у розмірі 687,20 грн. із тих підстав, що на такі нарахування поширюється обмеження, встановлені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». 
Однак, на вказані грошові санкції дія п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не поширюється і встановивши факт порушення грошового зобов`язання, за наявності якого має настати відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, суд першої інстанції у цій частині позовні вимоги мав задовольнити.
Відтак доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими та заслуговують на увагу.
Тому, через невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів вважає необхідним рішення суду першої інстанції змінити.
Керуючись ст.368, п. 2 ч. 1 ст.374, п. п. 3,4 ст.376, ст. ст.381-384 ЦПК України, -
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу акціонерноготовариства «Державний ощадний банк України» задовольнити частково.
2. Рішення Міжгірського районного суду від 07 грудня 2020 року змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини у такій редакції: «Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП - НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , місце проживання АДРЕСА_2 ) на користь акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (м. Ужгород, вул. Корзо, 15, р/р НОМЕР_5 в АТ «Ощадбанк», МФО 312356, код 09312190) заборгованість за договором банківського обслуговування від 05.08.2016 у вигляді заборгованості по тілу кредитного ліміту в сумі 16292 (шістнадцять тисяч двісті дев`яносто дві) гривні 25 (двадцять п`ять) копійок, 1090 (одна тисяча дев`яносто) гривень 77 (сімдесят сім) копійок інфляційних втрат і 687 (шістсот вісімдесят сім) гривень 20 (двадцять) копійок 3% річних від простроченої суми».
3. Решту рішення залишити без змін.
4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.
5. Повне судове рішення складено 30 червня 2021 р.

Судді: