Номер провадження: 22-ц/813/6729/21 
Номер справи місцевого суду: 522/4504/19
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л. В.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.05.2021 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Таварткіладзе О.М., Князюка О.В.
                        за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ІСАГІС» до ОСОБА_1 (треті особи: Національний Банк України, Товариство з обмеженою відповідальністю «Торгова компанія «Контракт», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб) про застосування наслідків нікчемного правочину, на ухвалу Київського районного суду м. Одеси про закриття провадження у справі, постановлену під головуванням судді Калініченко Л.В. 28 січня 2021 року у м. Одеса, –

встановила:

У березні 2019 року ПАТ «Імексбанк» звернулося до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсності договору про розірвання іпотечного договору, укладеного 03 жовтня 2014 року між ПАТ «Імексбанк» та ОСОБА_1 , повернувши сторони у стан, який існував до укладення цього правочину, шляхом скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень про припинення іпотеки та обтяжень щодо майна, а саме: спортивно-оздоровчого комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_1 », загальною площею 7736,2 кв.м., який складається з: адміністративної будівлі – літ. «А», готелю – літ. «Б», спортивно-оздоровчого комплексу – літ. «В», роздягальні – літ. «Г», трансформаторної – літ. «Д», котельні – літ. «Ж», гаражу-насосної – літ. «З», приміщення охорони – літ. «И», гаражу – літ. «К», навісу – літ. «Е», навісу – літ. «Л», футбольного поля – IV, замощення – VІ, трибуни – V, споруди – 1,2; що розташовано за адресою: АДРЕСА_1 (колишня адреса: АДРЕСА_2 , які були зареєстровані згідно іпотечного договору від 28 березня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю., за реєстровим №973 (т. 1 а.с. 3-12).
Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси 22 березня.2019 року матеріали цивільної справи було передано на розгляд Київського районного суду міста Одеси (т. 1 а.с. 67).
Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 21 вересня 2020 року замінено позивача – ПАТ «Імексбанк» його правонаступником – ТОВ «ІСАГІС» (т. 4 а.с. 17-18).
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 28 січня 2021 року клопотання представника третьої особи – Національного Банку України про закриття провадження по справі було задоволено. Провадження у справі закрито (т. 5 а.с. 225-227).
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить ухвалу суду скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на порушення судом норм процесуального права. Так, на думку апелянта, за нормами ст.ст. 31, 32 ЦПК України, у разі прийняття Київським районним судом м. Одеси справи у своє провадження, з додержанням правил виключної підсудності, встановленими ст. 30 ЦПК України, після відкриття провадження у справі, остання повинна була розглядатись саме Київським районним судом м. Одеси навіть у випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому суду (т. 5 а.с. 231-234).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем в цій справі заявлені вимоги стосовно застування наслідків недійсності договору про розірвання іпотечного договору, укладеного 03 жовтня 2014 року між ПАТ «Імексбанк» та ОСОБА_1 .
Зазначеним спірним договором було розірвано іпотечний договір від 28 березня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю., за реєстровим №973.
Як вбачається з наявної копії іпотечного договору від 28 березня 2013 року, останній був укладений між ПАТ «Імексбанк» та ОСОБА_1 , як майновим поручителем за ТОВ «Торгова компанія «КОНТРАКТ та ТОВ «Сервісний центр ЕЛІТ», з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника – ТОВ «Торгова компанія «КОНТРАКТ» за кредитним договором про відкриття кредитної лінії «24/13» від 19 березня 2013 року.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що предметом спору в цій справі є надання оцінки припиненню предмета іпотеки, укладеного в забезпечення виконання умов за кредитним договором, укладеним між ПАТ «ІМЕКСБАНК» та ТОВ «Торгова Компанія «КОНТРАКТ».
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.
Відповідно до ч. 1 ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
Згідно з ч. 1 ст. 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Згідно з ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
Таким чином, іпотечний договір - правочин, укладений для забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором.
При викладених обставинах, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги позивача ґрунтуються на правовідносинах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні Кредитного договору та Іпотечного договору, як правочину, укладеного для забезпечення виконання зобов`язання за Кредитним договором.
При цьому, Кредитний договір - правочин укладений між АТ «Імексбанк» та TOB «Торгова Компанія «Контракт», а Іпотечний договір - правочин, укладений для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами яких є юридичні особи.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, можуть бути суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Відповідно до частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначено статтею 20 ГПК України.
Так, за змістом пункту 1 частини першої цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи – підприємці.
З аналізу наведеної вище норми вбачається, що законодавець відніс до юрисдикції господарських судів справи: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та 2) у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи –підприємці.
Виходячи з аналізу змісту та підстав поданого позову, позивач – ТОВ «ІСАГІС», як правонаступник кредитора - АТ «Імексбанк», звернувся до суду з позовом до фізичної особи – ОСОБА_1 , як майнового поручителя за іпотечним договором, що укладений на забезпечення зобов`язання за кредитним договором, сторонами якого є юридичні особи. 
Тобто, між позивачем та відповідачем виник спір щодо правочину, укладеного для виконання зобов`язання за кредитним договором, сторонами якого є юридичні особи, що відповідає ознакам спору, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства згідно з наведеними вище приписами ГПК України.
Відповідно до положень частини другої статті 4  ГПК України, право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають, юридичні особи та фізичні особи – підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.
За статтею 45 ГПК України, сторонами в судовому процесі – позивачами і відповідачами – можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, у тому числі й фізичні особи, які не є підприємцями. Випадки, коли справи у спорах, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, підвідомчі господарському суду, визначені статтею 20 ГПК України.
Отже, до юрисдикції господарських судів належать справи у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи – підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи.
Зазначений правовий висновок узгоджується з висновками Великої палати Верховного Суду викладеного у постановах від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/1733/18 (провадження № 12-170гс18), у постанові від 19 березня 2019 року по справі №904/2538/18, у постанові від 19 березня 2019 року по справі №904/2526/18.
Велика Палата Верховного Суду у зазначених постановах також звертала увагу на те, що положення пункту 1 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України пов`язують належність до господарської юрисдикції справ у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не з об`єднанням позовних вимог до боржника у забезпечувальному зобов`язанні з вимогами до боржника за основним зобов`язанням, а з тим, що сторонами основного зобов`язання мають бути юридичні особи та (або) фізичні особи – підприємці.
При вищевикладених обставинах, оскільки між позивачем та відповідачем виник спір щодо правочину, укладеного для виконання зобов`язання за кредитним договором, сторонами якого є юридичні особи, що відповідає ознакам спору, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства згідно з наведеними вище приписами ГПК та ЦПК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що зазначена справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
На підставі викладеного, оскільки суд дійшов до висновку, що зазначена справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, то провадження по справі, на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України, підлягало закриттю.
Колегія суддів вважає безпідставними та такими, що не мають правового значення для вирішення справи, посилання у апеляційній скарзі представника ОСОБА_1 про те, що за нормами ст.ст. 31, 32 ЦПК України, у разі прийняття Київським районним судом м. Одеси справи у своє провадження, з додержанням правил виключної підсудності, встановленими ст. 30 ЦПК України, після відкриття провадження у справі, остання повинна була розглядатись саме Київським районним судом м. Одеси навіть у випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому суду.
Колегія суддів зауважує, що вказане не кореспондується із положеннями п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України, згідно якої суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. 
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 28 січня 2021 року постановлено з додержанням норм процесуального права, підстав для її скасування  немає.  
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 28 січня 2021 року про закриття провадження у справі – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 25 травня 2021 року.

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        О.В. Князюк

                                                       О.М. Таварткіладзе