ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

14 травня 2021 року                                                                                

м. Чернівці

справа № 725/3904/20

провадження №22-ц/822/392/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Половінкіна Н. Ю. 

суддів: Височанської Н.К., Лисака І.Н.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 
відповідач ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
апеляційна скарга ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 20 січня 2021 року, головуючий у першій інстанції Вольська-Тонієвич О.В.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1  у вересні 2020 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за період прострочення грошового зобов`язання.
Зазначав, що рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 07 жовтня 2015 року стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на його користь за договором позики від 11 липня 2008 року грошові кошти в сумі 2443127 грн.
Першотравневим відділом державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції 10 грудня 2015 року відкрито виконавчі провадження №49618470 та №49618796 з виконання виконавчих листів №2-287/12, виданих Першотравневим районним судом м.Чернівці, про стягнення солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 боргу в сумі 2443127 грн.
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 16 січня 2020 року стягнуто з ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати в сумі 933274 грн. 51 коп., три проценти річних в сумі 219881грн. 43 коп. за період з 16 серпня 2016 року по 31 липня 2019 року.

Посилався на невиконання рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 07 жовтня 2015 року та постанови Чернівецького апеляційного суду від 16 січня 2020 року.

Вказував, що постановою старшого державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби у м.Чернвіці Кирстюка Д.І. від 27 березня 2020 року про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу та актом старшого державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби у м.Чернвіці Кирстюка Д.І. від 27 березня 2020 року про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу передано ОСОБА_1 у власність незавершене будівництво будівлі кафе в комплексі з магазином по продажу запчастин та автомийкою по АДРЕСА_1 , що належить боржнику ОСОБА_3 .

Не оформлено право власності на незавершене будівництво будівлі кафе в комплексі з магазином по продажу запчастин та авто мийкою по АДРЕСА_1 , оскільки ОСОБА_3 , зловживаючи своїми процесуальними правами, оскаржено постанову та акт старшого державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби у м.Чернвіці Кирстюка Д.І. від 27 березня 2020 року.

Просив стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати за період з 01 серпня 2019 року по 01 серпня 2020 року в розмірі 58 635 грн. 05 коп., три проценти річних за період з 01 серпня 2019 року по 01 серпня 2020 року в розмірі 79518 грн. 76 коп. 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 20 січня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати в сумі 58635 грн. 05 коп., три проценти річних в сумі 79518 грн. 76 коп. солідарно.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просять рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 20 січня 2021 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат відмовити.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Зазначають про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, винесення державним виконавцем Кирстюком Д.І. постанови та акту від 27 березня 2020 року про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу вартістю 2750224 грн., відсутність підстав для стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат з 27 березня 2020 року.

Посилаються на порушення норм матеріального права, відсутність вини у невиконанні рішення суду, вжиття ОСОБА_2 , ОСОБА_3 заходів щодо належного виконання зобов`язання, передачі державному виконавцю майна (запасних частин).

Вважають виникнення порушення зобов`язання з вини ОСОБА_5 , яким розтрачено ввірене йому майно, Другого відділу державної виконавчої служби у м.Чернівці внаслідок несвоєчасної реалізації майна та кредитора ОСОБА_1 , який відмовився отримати майно (запасні частини), не реалізоване на торгах, своїми діями сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов`язання.

Вказують на порушення норм процесуального права, не залучення до участі у справі Другого відділу державної виконавчої служби у м.Чернівці та ОСОБА_5 як співвідповідачів, відмову у заяві ОСОБА_2 про залучення до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, з вини яких прострочено виконання грошового зобов`язання, встановленого рішенням суду.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Зазначає, що боржниками ОСОБА_3 , ОСОБА_2 не виконано рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 07 жовтня 2015 року  добровільно, чиняться перешкоди у виконанні судового рішення шляхом оскарження дій державного виконавця.

Посилається на постанову Великої палати Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі №922/3095/18, за якою інфляційні втрати на суму боргу та три проценти річних нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, суд першої інстанції керувався положеннями ч.1 ст. 526, ч.1 ст.527, ч.1 ст.530, ч.1 ст.598, ч.1 ст.599, ч.1 ст.611, ч.2 ст.625  ЦПК України та дійшов висновку про наявність підстав для захисту права ОСОБА_1 шляхом стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 трьох процентів річних та інфляційних втрат за період з 01 серпня 2019 року по 01 серпня 2020 року.

На обґрунтування таких висновків суд першої інстанції послався на невиконання рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 07 жовтня 2015 року.

Водночас суд першої інстанції зазначив, що право ОСОБА_1 на стягнення з боржників ОСОБА_2 , ОСОБА_4 трьох процентів річних та інфляційних втрат за весь період прострочення виконання рішення суду не залежить від діяльності органів державної виконавчої служби, відсутність вини ОСОБА_2 , ОСОБА_4 у невиконанні рішення суду не може бути підставою для відмови у позові.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно  ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення наведеним нормам відповідає в частині.

Фактичні обставини, встановлені судом першої та апеляційної інстанції
Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 07 жовтня 2015 року стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на його користь за договором позики від 11 липня 2008 року грошові кошти в сумі 2443127 грн.
Першотравневим відділом державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції 10 грудня 2015 року відкрито виконавчі провадження №49618470 та №49618796 з виконання виконавчих листів №2-287/12, виданих Першотравневим районним судом м.Чернівці 9 грудня 2015 року, про стягнення солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 боргу в сумі 2443127 грн.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 16 січня 2020 року стягнуто з солідарно з ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати в сумі 933274 грн. 51 коп., три проценти річних в сумі 219881грн. 43 коп. за період з 16 серпня 2016 року по 31 липня 2019 року.
Постановою про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу старшого державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби у м.Чернвіці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) Кирстюка Д.І. від 27 березня 2020 року передано стягувачу  ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу за виконавчим листом №2-287/12, виданого Першотравневим районним судом м.Чернівці виданого 09 грудня 2015 року, передано незавершене будівництво будівлі кафе в комплексі з магазином по продажу запчастин та автомийкою по АДРЕСА_1 на загальну суму 2750244 грн. 40 коп., що належить боржнику ОСОБА_3 .
Актом про передачу мана стягувачу у рахунок погашення боргу старшого державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби у м.Чернвіці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) Кирстюка Д.І. від 27 березня 2020 року передано стягувачу ОСОБА_1  у власність незавершене будівництво будівлі кафе в комплексі з магазином по продажу запчастин та автомийкою по  АДРЕСА_1  на загальну суму 2750244 грн. 40 коп., що належить боржнику ОСОБА_3 .
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права при прийнятті постанови
У частині першій статті 526 ЦК України зазначено загальні умови виконання зобов`язання, а саме: зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частина друга статті 598 ЦК України).
Відповідно до частини першої  статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Виходячи з наведеного зобов`язання буде вважатися виконаним належним чином, якщо таке виконання здійснене відповідно до умов договору та вимог законодавства, а якщо умови виконання не визначені у договорі або законі, то вони повинні бути виконані відповідно до звичаїв ділового обороту або до вимог, що зазвичай ставляться.
Главою 50 ЦК України не передбачено підставою припинення зобов`язання ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора.
Таким чином, факт ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, виконання якого не здійснене, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).
Згідно частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у абз.1 п.18 постанови №5 від 30 березня  2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» за змістом ст.552, ч.2 ст.625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
За змістом ч.2 ст.625 та ч.1 ст.1050 ЦК України  інфляційні входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.
Відповідно до положень статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Боржник зобов`язаний відшкодувати інфляційні витрати від знецінення неповернутих коштів за час виконання рішення суду про стягнення суми.
Заслуговують на увагу посилання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 трьох процентів річних та інфляційних втрат за період з 27 березня по 1 серпня 2020 року.
За статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» (надалі - Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до статті 48 Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.
Згідно з положеннями частин першої, шостої та восьмої статті 61 Закону реалізація арештованого майна здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною. У разі нереалізації майна на третіх електронних торгах виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, крім майна, конфіскованого за рішенням суду. У разі якщо стягувач виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, він зобов`язаний протягом 10 робочих днів з дня надходження від виконавця відповідного повідомлення внести на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби або рахунок приватного виконавця різницю між вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на його користь, якщо вартість нереалізованого майна перевищує суму боргу, яка підлягає стягненню за виконавчим документом. За рахунок перерахованих стягувачем коштів оплачуються витрати виконавчого провадження, задовольняються вимоги інших стягувачів та стягуються виконавчий збір і штрафи, а залишок коштів повертається боржникові.
Отже, Законом передбачено випадки, коли реалізація арештованого майна на торгах може не відбутися. У такому випадку з метою забезпечення права стягувача - учасника виконавчого провадження Закон передбачає відповідний порядок дій, які повинен вчинити виконавець, а саме: повідомити про це стягувача і запропонувати йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, крім майна, конфіскованого за рішенням суду.
Якщо ж стягувач заявить про бажання залишити нереалізоване на прилюдних торгах майно за собою, виконавець виносить постанову про передачу майна стягувачу, а за фактом такої передачі складає відповідний акт. При цьому майно передається саме стягувачу в рахунок погашення боргу, а відповідні постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на це майно (частина дев`ята статті 61 цього Закону).
Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2019 року у справі № 910/3507/18 (провадження № 12-243гс18).
З огляду на зазначене, передбачена статтею 61 Закону процедура передачі державним виконавцем стягувачу нереалізованого на прилюдних торгах арештованого майна боржника в рахунок погашення його боргу оформлюється шляхом прийняття державним виконавцем постанови та складення акта про передачу майна стягувачу, які можуть вважатися юридичними фактами, що є законними підставами виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 4 частини другої статті 11 ЦК України).
Постановою про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу старшого державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби у м.Чернвіці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) Кирстюка Д.І. від 27 березня 2020 року передано стягувачу ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу за виконавчим листом №2-287/12, виданого Першотравневим районним судом м.Чернівці виданого 09 грудня 2015 року, передано незавершене будівництво будівлі кафе в комплексі з магазином по продажу запчастин та автомийкою по АДРЕСА_1 на загальну суму 2750244 грн. 40 коп., що належить боржнику ОСОБА_3 .
Актом про передачу мана стягувачу у рахунок погашення боргу старшого державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби у м.Чернвіці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) Кирстюка Д.І. від 27 березня 2020 року передано стягувачу ОСОБА_1 у власність незавершене будівництво будівлі кафе в комплексі з магазином по продажу запчастин та автомийкою по АДРЕСА_1 на загальну суму 2750244 грн. 40 коп., що належить боржнику ОСОБА_3 .
З огляду на наведене рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 07 жовтня 2015 року, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 за договором позики від 11 липня 2008 року грошові кошти в сумі 2443127 грн., виконано 27 березня 2020 року.
За таких обставин висновок суду першої інстанції про невиконання рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 07 жовтня 2015 року на даний час не відповідає обставинам справи.
Разом з тим оскільки зобов`язання   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 припинилося 27 березня 2020 року у зв`язку з виконанням, проведеним належним чином, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, за період 27 березня по 1 серпня 2020 року на порушення норм матеріального права.
Проте, ОСОБА_1 не позбавлений права на стягнення платежів, визначених статтею 625 ЦК України, за період невиконання рішення суду з 01 серпня 2019 року по 27 березня 2021 року. 
Інфляція це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п. 2 Методологічних положень щодо організації статистичних спостережень за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, що затверджені наказом Державного комітету статистики України від14 листопада 2006 року № 519).
Відповідно правового висновку Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-474 цс16 за змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) – це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.
Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.
Отже інфляційні втрати за весь час прострочення виконання зобов`язання в сумі 2443127 грн. з 01 серпня 2019 року по 27 березня 2021 року дорівнюють 46663 грн. 73 коп. (сума боргу 2443127 грн. х індекс інфляції 101,91/ 100% - сума боргу 2443127 грн).
Три відсотка річних за весь час прострочення виконання зобов`язання в сумі 2443127 грн. з 01 серпня 2019 року по 27 березня 2021 року дорівнюють 48193 грн. 19 коп.(сума боргу 2443127 грн. х 3%:100%:365днів*240днів).
Не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на відсутність підстав для стягнення з огляду на неправомірні дії державного виконавця. 
Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження 254цс 19)). Позивач має право на компенсацію знецінення неповернутих коштів за час невиконання рішення суду про стягнення суми, яке викликане недобросовісною поведінкою боржника та недосконалістю системи виконання судових рішень у державі.
Право кредитора на звернення до суду із позовом на підставі статті 625 ЦК України і стягнення з боржника трьох процентів річних та інфляційних витрат за весь період прострочення виконання рішення суду не залежить від діяльності органів державної виконавчої служби з цього приводу.
Така правова позиція зазначена Верховним Судом у постанові від 4 грудня 2019 року справі № 601/2120/17.
Так, дії або бездіяльність державного виконавця під час примусового виконання вищевказаного рішення суду немає ніякого значення для вирішення спору у даній справі, оскільки як зазначив Верховний Суд в постанові від 04 грудня 2019 року справі № 601/2120/17 право позивача на стягнення з боржника трьох процентів річних та інфляційних витрат за весь період прострочення виконання рішення суду не залежить від діяльності органів державної виконавчої служби з цього приводу. Не може бути підставою для відмови в позові відсутність вини відповідачів у невиконанні рішення суду.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних як складова грошового зобов`язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.
Таку правову позицію Велика Палата Верховного Суду зазначила в своїй постанові від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (пункт 6.40 постанови).
Не можна погодитися з доводами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 щодо не залучення до участі у справі Другого відділу державної виконавчої служби у м.Чернівці та ОСОБА_5 як співвідповідачів, відмову у заяві ОСОБА_2 про залучення до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, з вини яких прострочено виконання грошового зобов`язання.
Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).
Статтею 175 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.
Позов може бути пред`явлений до кількох відповідачів. Участь у справі кількох відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є їхні спільні права чи обов`язки; 2) права і обов`язки кількох відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права й обов`язки (стаття 50 ЦПК України).
Згідно з частинами першою, другою статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
За змістом наведеної норми процесуального права, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.
Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє в задоволенні позову.
Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
У пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 304/284/18 (провадження № 14-517цс19) зазначено, що належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2020 року у справі № 635/7642/16-ц (провадження № 61-42670св18) вказано, що для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.
Предметом позову ОСОБА_1 ,  тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої останній просив ухвалити судове рішення, є стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат за період прострочення грошового зобов`язання.

Підставою позову ОСОБА_1 зазначалося невиконання рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 07 жовтня 2015 року, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 за договором позики від 11 липня 2008 року грошові кошти в сумі 2443127 грн.

Другий відділ державної виконавчої служби м. Чернівці та ОСОБА_5 не є стороною правовідносин, відповідати за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат за період прострочення грошового зобов`язання мають ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . 
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно із п.4 ч.1ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи викладене рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 20 січня 2021 року у частині визначення розміру інфляційних втрат та 3% річних підлягає зміні з підстав, передбачених п.4 ч.1ст.376 ЦПК України.

Розподіл судових витрат
Відповідно до ч.1ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно частин 1статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судом апеляційної інстанції позов Акціонерного товариства «Комерційний банк «Глобус» до ОСОБА_7 про стягнення грошових коштів задовольнити частково в сумі 94856 грн. 92 коп., що становить 68,66 відсотків.
Встановлено, що  ОСОБА_1 сплачено судовий збір при поданні позову в сумі 1381 грн. 54 коп. за квитанцією про сплату судового збору №70713 від 03 вересня 2020 року.
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 сплачено судовий збір при поданні апеляційної скарги в сумі 2072 грн. 31 коп. відповідно квитанції Акціонерного товариства «Ощадбанк» №40 від 26 лютого 2021 року та №39 від 26 лютого 2021 року.
Отже, з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в сумі 948 грн. 57 коп., а з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - судовий збір в сумі 649 грн. 46 коп.
Відповідно до ч. 11 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Крім того, як роз`яснив пленум Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі у своїй постанові «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17.10.2014 року при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.
З огляду на наведене з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в сумі 149 грн. 56 коп.( 948 грн. 57 коп.- 649 грн. 46 коп. : 2) та з  ОСОБА_3  на користь  ОСОБА_1  підлягає стягненню судовий збір в сумі 149 грн. 56 коп.( 948 грн. 57 коп.- 649 грн. 46 коп. : 2)
Керуючись п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 20 січня 2021 року в частині стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати в сумі 58635 грн. 05 коп., три проценти річних в сумі 79518 грн. 76 коп. солідарно змінити.

Стягнути з  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати в сумі 46663 грн. 73 коп., три проценти річних в сумі 48193 грн. 19 коп. солідарно.
Стягнути з   ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суду в сумі 149 грн. 56 коп.
Стягнути з  ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суду в сумі 149 грн. 56 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Дата складання повного судового рішення 17 травня 2021 року.

Головуючий                                                                 Н.Ю. Половінкіна

Судді                                                                                Н.К. Височанська

                                                                               І.Н. Лисак