УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 688/4026/18
Провадження № 22-ц/4820/906/21

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

23 червня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі
 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Талалай О. І. (суддя-доповідач), Корніюк А. П., П`єнти І. В.,
секретар судового засідання Гриньова А. М., 
з участю відповідача ОСОБА_1 ,
позивачки ОСОБА_2 і її представника ОСОБА_3 

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 688/4026/18 за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 та  ОСОБА_4 на рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 16 березня 2021 року (суддя Березок Н. П., повне судове рішення складено 24 березня 2021 року) у справі за позовом  ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_4 про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням. 

Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд

у с т а н о в и в :
06 листопада 2018 року ОСОБА_2 , звертаючись до суду із вказаним позовом, зазначала, що 12 грудня 2011 року на підставі договору дарування частини будинку мати ОСОБА_5 подарувала їй 34/100 частини житлового будинку і вона стала власником усього будинковолодіння АДРЕСА_1 . У будинку проживає разом з малолітньою донькою ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Крім них у будинку зареєстровані відповідачі, які не є членами її сім`ї. Наприкінці 2008 року її матір ОСОБА_5 на прохання ОСОБА_1 , який мав намір оформити опікунство над неповнолітнім на той час ОСОБА_4 , зареєструвала останніх у будинку. ОСОБА_1 допомагав їм у перебудові будинку, однак часто перебував і на заробітках. У період відсутності ОСОБА_1 ОСОБА_4 на спірній житловій площі не проживав. Востаннє відповідачі залишили будинок у 2013 році. На початку 2017 року ОСОБА_1 став вимагати половину будинку, з тих підстав, що вклав у будинок велику суму власних коштів та власну працю. У добровільному порядку відповідачі не бажають зніматися з реєстрації місця проживання. Вона позбавлена можливості отримати від держави субсидію. Непроживання у будинку без поважних причин понад установлений законом строк є підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Тому позивачка, посилаючись на статті 71, 72 і частину 1 статті 163 ЖК Української РСР просила визнати ОСОБА_1 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим будинком по АДРЕСА_1 .
Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 16 березня 2021 року позов задоволено.
Визнано ОСОБА_1 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 . Вирішено питання про судовий збір.
ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, в апеляційній скарзі просять його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові. Посилаються на недоведеність обставин, які суд визнав установленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Помилковим є висновок суду про те, що вони добровільно у 2014 році залишили будинок АДРЕСА_1 . У 2015 році ще мали доступ до будинку, а в подальшому ОСОБА_2 не впускала їх до житла, з приводу чого зверталися до правоохоронних органів у 2017-2020 роках. У судовому порядку він доводив факт проживання однією сім`єю з матір`ю позивачки ОСОБА_5 з серпня 2005 року по грудень 2014 року. Право користування житловим приміщенням набули як члени сім`ї власника. Суд безпідставно установив, що позивачка є власником усього будинку, оскільки того будинку, що існував на час укладення договору у 2011 році не існує. Вони його перебудували і він є самочинним будівництвом. Суд невірно визначив правовідносини сторін, які виникли між власником житла і членами його сім`ї, колишніми членами сім`ї.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на необґрунтованість її доводів.
У засіданні апеляційного суду, проведеному в режимі відеоконференції, ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав. ОСОБА_2 і її представник визнали апеляційну скаргу необґрунтованою у повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_4 не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином.
Апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до пунктів 2, 3 і 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
Суд першої інстанції правильно установив, що ОСОБА_2 (до реєстрації шлюбу – ОСОБА_7 ) є власником будинку АДРЕСА_1 .
Позивачка набула право спільної часткової власності з матір`ю ОСОБА_5 на 68/100 частини будинковолодіння згідно з рішенням Шепетівського міського суду Хмельницької області від 27 жовтня 1998 року, яким проведено розподіл спадкового майна – будинку АДРЕСА_1 . 
Право спільної часткової власності ОСОБА_5 і ОСОБА_7 на 68/100 частини будинковолодіння по АДРЕСА_1 у встановленому порядку зареєстровано Шепетівським БТІ 29 листопада 2001 року (а.с. 10).
29 грудня 2004 року ОСОБА_8 відповідно до договору дарування частини будинку подарувала ОСОБА_7 32/100 частини будинку АДРЕСА_2 з належною частиною надвірних будівель. 
Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23 лютого 2005 року право власності ОСОБА_7 на 32/100 частини домоволодіння по АДРЕСА_2 зареєстровано Шепетівським БТІ (а.с. 11-12). 
Згідно з договором дарування частини будинку від 12 грудня 2011 року ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_7 34/100 частини будинку АДРЕСА_2 . 
Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 12 грудня 2012 року право власності ОСОБА_7 на 34/100 частини домоволодіння по АДРЕСА_2 зареєстровано Шепетівським БТІ (а.с. 13-14). 
На підставі відомостей із домової книги (а.с. 15-17) будинок АДРЕСА_1 є зареєстрованим місце проживання ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , ОСОБА_1 (з 23 жовтня 2008 року), ОСОБА_4 (з 30 грудня 2008 року по 10 грудня 2011 року, з 12 січня 2012 року). 
Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 30 червня 2020 року у справі № 688/98/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу, визнання недійсним договору дарування, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на Ѕ частину майна позов задоволено частково. Встановлено факт спільного проживання однією сім`єю без шлюбу ОСОБА_1 з ОСОБА_5 у період з серпня 2005 року по грудень 2014 року. У решті позову відмовлено.
Наведені обставини підтверджується матеріалами справи.
Задовольняючи позов, суд виходив з того, що позивачка як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм майном.
Проте такий висновок не у повній мірі відповідає обставинам справи і вимогам закону.
Із змісту позовної заяви убачається, що ОСОБА_2 просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, на підставі статей 71, 72 і частини 1 статті 163 ЖК Української РСР. Позивачка обґрунтовувала вимоги тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 більше 5 років без поважних причин не проживають у будинку.
На підставі частини 1 статті 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Згідно з частиною 1 статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
У разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу.
За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, співвласника у тому числі житлового приміщення або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним у цьому випадку є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
З огляду на викладене пред`явлення вимоги про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном є належним способом захисту, зокрема у випадку, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який чинить власнику перешкоди у користуванні майном, не існує договірних відносин щодо цього майна, у тому числі щодо реєстрації місця проживання. 
На час реєстрації відповідачів ОСОБА_2 була власником 66/100 частини, а її мати ОСОБА_5 - 34/100 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 . У матеріалах справи відсутні відомості про поділ будинку у натурі між співвласниками. 
У позовній заяві позивачка зазначала, що вони з матір`ю дали згоду на реєстрацію ОСОБА_1 із малолітнім ОСОБА_4 та на проживання останніх у будинку. 
У зв`язку із наведеним вище та встановленням у справі № 688/98/18 факту спільного проживання однією сім`єю без шлюбу ОСОБА_1 з ОСОБА_5 у період з серпня 2005 року по грудень 2014 року відповідачі набули право на проживання у будинку як члени сім`ї власника. 
Відповідно до акту обстеження умов проживання (а.с. 104) при вирішенні питання встановлення опіки ОСОБА_1 над ОСОБА_4 комісією проводилося обстеження умов проживання малолітнього і було встановлено, що для виховання та розвитку дитини у будинку по АДРЕСА_2 створено добрі умови, виділена окрема кімната у будинку з меблями, ведеться домашнє господарство. Стосунки у сім`ї доброзичливі, відносини побудовані на взаєморозумінні. Співмешканка ОСОБА_1 та її донька ОСОБА_7 не заперечують проти встановлення опіки над ОСОБА_4 .
Отже, між сторонами був визначений порядок користування житловим приміщенням, існувала домовленість щодо реєстрації місця проживання відповідачів. 
Крім того, позивачка вимоги про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням на підставі статті 391 ЦК України не пред`являла.
Згідно з частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Тому підстав для застосування судом статті 391 ЦК України не було. 
Статті 71 і 72 розміщені у главі 2 Користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду ЖК Української РСР. 
Статтею 163 ЖК Української РСР передбачені підстави збереження жилої площі за тимчасово відсутніми наймачем та членами його сім`ї у будинку, що належить громадянинові.
Доказів укладення з відповідачами договору найму житлового приміщення ОСОБА_2 не надала.
Спірні правовідносини сторін регулюються статтею 405 ЦК України.
Частиною 2 статті 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Тому заслуговує на увагу посилання в апеляційній скарзі на те, що суд неправильно визначив правовідносини сторін і норми права, що їх регулюють.
Особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше року та відсутність поважних причин.
При розгляді позову про визнання осіб такими, що втратили право на житлову площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин відсутності.
Відповідно до матеріалів справи між сторонами склалися неприязні відносини.
Ухвалою Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 23 березня 2017 року відкрито провадження у справі № 688/759/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7 про визнання права спільної сумісної власності, усунення перешкод у користуванні власністю, вселення та виділення Ѕ частки в натурі (а.с. 25). 
У судовому порядку вирішувався спір між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу, визнання недійсним договору дарування, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на Ѕ частину майна (справа № 688/98/18).
З приводу вчинення позивачкою і ОСОБА_5 перешкод у користуванні будинком ОСОБА_1 звертався до Шепетівського ВП ГУНП в Хмельницькій області у квітні 2017 року, у березні 2020 року (а.с. 96, 98, 106).
09 липня 2020 року ухвалою Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області було відкрито провадження у справі № 688/681/20 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні будинковолодінням по АДРЕСА_1 та вселення (а.с. 131). 
У засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 не заперечувала той факт, що відповідачі не мають ключа від вхідних дверей будинку.
З урахуванням наведеного апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги і вважає, що ОСОБА_1  та ОСОБА_4  не проживають у спірному будинку з поважних причин, не втратили інтерес до цього житлового приміщення як до місця проживання. Тому правових підстав для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, з підстав відсутності без поважних причин протягом строку, установленого законом, немає. 
Відповідно аргументи про законність та обґрунтованість судового рішення, зазначені у відзиві на апеляційну скаргу, не можуть бути прийняті до уваги.
З огляду на викладене рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у позові.
Документально підтверджені витрати відповідачів по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги на підставі частини 1 статті 141 ЦПК України підлягають стягненню з позивачки по 528,60 грн кожному.

 
Керуючись статтями 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 та  ОСОБА_4  задовольнити. 
 
Рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 16 березня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
 
У позові  ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_4 про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, відмовити. 
 
Стягнути з  ОСОБА_2 (місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_4 (місце проживання АДРЕСА_1 ) судовий збір по 528,60 грн кожному.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 червня 2021 року.

Суддя-доповідач О. І. Талалай 

Судді А. П. Корніюк

І. В. П`єнта