ПОСТАНОВА 
Іменем України

29 березня 2021 року                                                         м. Кропивницький

справа № 388/792/19
провадження № 22-ц/4809/57/21 

       Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
               головуючого судді - Письменного О.А., 
               суддів - Чельник О.І., Черненка В.В.,
               при секретарі –  Федоренко Т.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Долинського районного суду Кіровоградської області у складі судді Степанова С.В. від 03 червня 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – нотаріус Доманівської державної нотаріальної контори Миколаївської області Грушанська Інна Володимирівна про визнання заповіту недійсним, - 

встановив:
       У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати – ОСОБА_3 . Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований в с.Згода Долинського району Кіровоградської області, з ѕ частин квартири АДРЕСА_1 , з ѕ частин гаражу № НОМЕР_1 , що розташований в автогаражному товаристві «Металург» в м. Долинська Кіровоградської області. Вона є власником ј частини вказаної квартири та гаражу в порядку спадкування після смерті її батька ОСОБА_4 , який прийняв спадщину після смерті свого сина та її брата – ОСОБА_5 .
       Вказала, що 23.04.2019 у встановлений законом шестимісячний строк вона звернулася до нотаріуса Доманівського районного нотаріального округу Миколаївської області Грушанської І.В. із заявою про прийняття спадщини за законом на вказане спадкове майно. 
Після чого їй стало відомо про заповіт, складений її матір`ю, яким вона заповіла все своє майно ОСОБА_2 , а остання подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини за заповітом.
Вважає, що її мати за життя не могла підписати заповіт, його посвідчення відбулося проти її волі та без її участі, а також в силу свого похилого віку та тяжких хвороб її мати не могла розуміти значення своїх дій та ними керувати.
Посилаючись на ці обставини, позивач просила визнати заповіт від імені ОСОБА_6 , який посвідчений 25.09.2018 нотаріусом Грушанською Інною Володимирівною недійсним.
Рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 03 червня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі скаржник посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, а також на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга  задоволенню не підлягає з наступних підстав. 
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є дочкою померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 /а.с. 5,7/.
За життя ОСОБА_6 було складено заповіт від 25 вересня 2018 року, посвіддчений державним нотаріусом Другої Первомайської державної нотаріальної контори Миколаївської області Грушанською І.В., відповідно до якого усе належно їй майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося та все те, на що за законом вона матиме право, заповіла своїй онуці – ОСОБА_2 /а.с.38, 39/.
На підставі заяви ОСОБА_2 про прийняття спадщини за заповітом від 23 листопада 2018 року державним нотаріусом була заведена спадкова справа № 179/2008 померлої ОСОБА_6 /а.с.71/.
Також заяву про прийняття спадщини за законом після смерті її матері подала 23 квітня 2019 року ОСОБА_1 до Доманівської державної нотаріальної контори /а.с.81/.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно з частиною другою статті 1267 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Необхідно враховувати, що як заінтересовані особи, повноважні пред`являти позовні вимоги про визнання заповіту недійсним відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України, можуть розглядатися виключно особи, суб`єктивні спадкові права яких, що виникають відповідно до норм книги шостої ЦК України (спадкоємців за законом, спадкоємців за іншим заповітом, відказоодержувачів), порушені у зв`язку із вчиненням (складанням) недійсного (за їх твердженням) заповіту.
За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (стаття 1258 ЦК України).
У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Згідно зі статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Відповідно до вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Заповіт є правочином, а тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила.
Статтею 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним та визначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині третій статті 203 ЦК України.
Отже, заповіт, як односторонній правочин, підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти:
1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).
Відповідно до змісту наведених норм дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.
Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
За правилами частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 підставами позову визначила те, що на момент складання оспорюваного заповіту спадкодавець не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, в силу похилого віку та тяжких хвороб, у томи числі хвороби психіки. 
Однак твердження позивача спростовуються листом Долинської центральної районної лікарні від 26.12.2019 № 1994/01-13, згідно якого ОСОБА_6 на обліку у лікаря – психіатра Долинської ЦПЛ не перебувала, по медичну допомогу за останні п`ять років не зверталася /а.с.69/. 
Позивачем не доведено обставин відсутності волевиявлення заповідача ОСОБА_6 щодо складання заповіту на користь ОСОБА_2 , що є її процесуальним обов`язком.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, ухвалюючи  рішення у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. 
 Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до  ч.1 ст. 375 ЦПК  України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, - 

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 03 червня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07.04.2021.

Судді: 

О.А.Письменний О.І.Чельник В.В.Черненко