УХВАЛА

06 квітня 2021 року 
м. Київ
справа № 440/5124/19
адміністративне провадження № К/9901/9767/21
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Жука А.В.,
суддів: Мельник-Томенко Ж.М.,  Соколова В.М., 
перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13 січня 2020 року
та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 22 квітня   2020 року 
у справі №440/5124/19 
за позовом виконавчого комітету Полтавської міської ради 
до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, 
третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_1 
про визнання протиправною та скасування постанови,-
ВСТАНОВИВ:
Виконавчий комітет Полтавської міської ради звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, у якому просив визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця від 03 грудня 2019 року про накладення штрафу у розмірі 5100,00 грн. у виконавчому провадженні №56525669.    
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від    13 січня 2020 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 22 квітня   2020 року, позов задоволено.
22 березня 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13 січня 2020 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 22 квітня   2020 року у справі №440/5124/19. 
Відповідно до частини першої  статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України  (далі -  КАС України)  за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, Суд зазначає наступне.
Пункт 8 частини другої  статті 129 Конституції України  серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведеним конституційним положенням кореспондує  стаття 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".
Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.
Згідно із частиною третьою  статті 333 КАС України  суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження з перегляду ухвали про повернення заяви позивачеві (заявникові), а також судових рішень у справах, визначених статтями 280, 281, 287, 288 цього  Кодексу, якщо рішення касаційного суду за наслідками розгляду такої скарги не може мати значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
Положеннями  статті 287 КАС України  передбачено особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця.
За такого правового врегулювання та обставин справи, оскарження ухвалених у цій адміністративній справі судових рішень у касаційному порядку можливе  лише у випадку, якщо розгляд відповідної касаційної скарги може мати значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
Законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень у названій категорії адміністративних справ, поставивши можливість такого оскарження в залежність від імовірності значення ухваленого за наслідком касаційного провадження судового рішення для формування практики застосування відповідних правових норм.
Предметом оскарження в зазначеній справі є визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця про накладення штрафу, якою за невиконання рішення суду застосовано до боржника штраф.
Оскаржуючи судові рішення, прийняті за правилами  статті 287 КАС України, скаржник мотивує свою касаційну скаргу лише тим, що судові рішення у даній справі прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, проте ним не зазначено в чому саме полягає фундаментальне значення цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, розгляд яких надав би нового, уніфікованого розуміння застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного кола осіб.
При цьому Суд наголошує, що з огляду на те, що поняття фундаментального значення справи для формування єдиної правозастосовчої практики в даній категорії справ є оціночним, воно потребує належного обґрунтування з боку скаржника. 
У даному випадку слід зазначити, що питання права, які мають фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, можуть охоплювати правові явища, що є найбільш суттєвими для такої практики та формування її однаковості. До таких явищ можна віднести систематичне порушення державою норм матеріального та процесуального права які зачіпають інтереси великого кола осіб, що супроводжуються чималою кількістю оскарження таких рішень у подібних справах, тощо.
Водночас аналіз ухвалених у цій справі судових рішень і доводів касаційної скарги не дає підстав для висновку, що рішення суду касаційної інстанції за наслідком розгляду цієї касаційної скарги матиме значення для формування єдиної правозастосовчої практики в такій категорії адміністративних справ, а тому підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.
Посилання скаржника на положення   КАС України та    вимоги   Закону України «Про виконавче провадження» не дає підстав для відкриття касаційного провадження, оскільки відповідно до практики Європейського суду з прав людини умови прийнятності касаційної скарги можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у цьому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах "Леваж Престасьон Сервіс проти Франції" ("Levages Prestations Services v. France") від 23 жовтня 1996 року, заява №21920/93; "Гомес де ла Торре проти Іспанії" ("Brualla Gomes de la Torre v. Spain") від 19 грудня 1997 року, заява 26737/95).
Відповідно до пункту 1 частини першої      статті 333 КАС України      суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
З огляду на наведене, у відкритті касаційного провадження за поданою касаційною скаргою слід відмовити.
На підставі викладеного, керуючись  статями 287, 333 КАС України, Суд-
УХВАЛИВ:
1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13 січня 2020 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 22 квітня   2020 року у справі №440/5124/19. 
2. Копію цієї ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не може бути оскаржена.

..................................
..................................
..................................

А.В. Жук
Ж.М. Мельник-Томенко
В.М. Соколов
Судді Верховного Суду