Справа № 140/1571/19
Провадження № 22-ц/801/953/2021
Категорія: 48
Головуючий у суді 1-ї інстанції Царапора О. П.
Доповідач:Сопрун В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 квітня 2021 року	Справа № 140/1571/19	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі:
головуючого Сопруна В.В.,
суддів Войтка Ю.Б., Міхасішина І.В., 
розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу №140/1571/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 04 березня 2021 року, яке ухвалене суддею Царапорою О.П. в Немирівському районному суді Вінницької області, повний текст складено 09 березня 2021 року,

в с т а н о в и в :

В червні 2019 року  ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до  ОСОБА_2  про відшкодування моральної шкоди, мотивуючи позовні вимоги тим, що 08 травня 2000 року в порушення вимог чинного законодавства с/г фірма «Агрохімцентр» с. Потоки Немирівського району провела хімобробіток рослин ріпака від шкідника. Внаслідок цього від отруєння загинуло 26 бджолосімей позивача.
Хімобробіток ріпака проводив тракторист ОСОБА_3 по вказівці агронома цього ж с/г підприємства ОСОБА_2 .
У лютому 2018 року позивач звертався в суд із позовом до ТОВ «Агрохімцентр» с. Кунка Гайсинського району Вінницької області про відшкодування матеріальної і моральної шкоди.
Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 31 жовтня 2018 року позовні вимоги були задоволені частково. Стягнуто з ТОВ «Агрохімцентр» с. Кунка Гайсинського району Вінницької області на користь ОСОБА_1 50000 грн моральної шкоди і 951,58 грн судових витрат.
15 лютого 2019 року ОСОБА_1 були подані виконавчі листи до Гайсинського районного відділу ДВС ГТУЮ у Вінницькій області із відповідними заявами про відкриття виконавчого провадження за вказаними листами.
18 травня 2019 року позивач отримав лист від ДВС Гайсинського району, де двома постановами від 29 березня 2019 року державним виконавцем повернуто обидва виконавчі листи без виконання у зв`язку з відсутністю майна, на яке можливо звернути стягнення, а тому, оскільки позивачу моральна шкода і судові витрати не відшкодовані і в силу статті 440-1 ЦК УРСР 1963 року моральна шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини.
Зазначив, що постановою Апеляційного суду Вінницької області від 31 жовтня 2018 року встановлено осіб, які заподіяли  ОСОБА_1  матеріальну і моральну шкоду, а саме, це тракторист бувшого КСП «Поточанське» ОСОБА_3 і агроном цього ж с/г підприємства ОСОБА_2 , який мав за своїми функціональними обов`язками організувати та забезпечити належне використання хімпрепарату, від якого загинули бджолосім`ї і в наслідок цього позивач поніс матеріали і моральну шкоду.
Також вказаною постановою визначено і підтверджується розмір моральної шкоди спричиненої позивачу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які були залучені до участі в розгляді вказаної цивільної справи № 136/198/18 в статусі третіх осіб, які не заявляють самостійні вимог на предмет спору і ними не було доведено, що матеріальна і моральна шкода завдана ОСОБА_1 , заподіяна не з їх вини.
Таким чином, ОСОБА_1 , з врахуванням заяви про заміну неналежного відповідача, просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 50000 грн моральної шкоди. Стягнути судові витрати.

Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 04 березня 2021 року в задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду,  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим. Судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 14 квітня 2021 року розгляд справи в апеляційній інстанції призначено без повідомлення учасників справи згідно ч.1 ст.369 ЦПК України.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2  зазначив, що вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, а оскаржуване рішення суду законним і обґрунтованим. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 04 березня 2021 року залишити без змін.  

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 22 червня 2018 року (справа №136/198/18) відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Агрохімцентр», за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди (а.с.34-41).

Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 31 жовтня 2018 року, рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 22 червня 2018 року скасовано, постановлено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково. 
Стягнуто з ТОВ «Агрохімцентр» на користь ОСОБА_1 50000 грн моральної шкоди (а.с.4 – 8).

31 жовтня 2018 року було видано виконавчий лист по справі №136/198/18 (а.с.13), який було повернуто позивачу без виконання, про що свідчать постанови про повернення виконавчого документу стягувану від 29 березня 2019 року (а.с.12, 14).

Згідно постанови про закриття кримінального провадження від 29 липня 2018 року вбачається, що 08 листопада 2013 року СВ Липовецького РВ УМВС до ЄРДР було внесено інформацію по кримінальній справі №00110136, яка була порушена 29 травня 2000 року за фактом отруєння бджолосімей в с.Пісочин Липовецького району Вінницької області, однак кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №12013010200000458 від 08 листопада 2013 року закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.247 КК України (а.с.58 – 62).

Згідно ч.2 статті 37 Закону України «Про бджільництво» обов`язок особи, яка застосовує засоби захисту рослин для обробки медоносних рослин, повідомляти про це пасічників.

Відповідно до ст.441 ЦК Української РСР 1963 року (чинний на момент заподіяння шкоди) передбачає обов`язок організації відшкодувати шкоду, заподіяну з вини її працівників під час виконання ними своїх трудових (службових) обов`язків.

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що за моральну шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов`язків, відповідальність несе організація, з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах.

Якщо працівник, який завдав шкоду так і організація, з якою така особа, перебуває у трудових відносинах фактично є одним і тим же учасником правовідносин, які виникли у зв`язку із заподіянням шкоди. Працівник, у даному випадку, юридично втілював волю організації, з якою він знаходиться у трудових відносинах. Оскільки працівник у даному випадку юридично втілює волю юридичної особи з якої він знаходився у трудових відносинах. Тобто юридична особа реалізує свою цивільну праводієздатність, зокрема, деліктоздатність, через дії працівників. Дії ж працівника, під час виконання ним своїх службових обов`язків, ототожнюються з діями такої організації.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами ст. ст. 12, 81, 89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно вимог чинного законодавства власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

У справі №136/198/18 встановлено, що ТОВ «Агрохімцентр» не виконало обов`язок передбачений ч.2 ст.37 Закону України «Про бджільництво» та відповідно не інформувало пасічників про застосування засобів захисту рослин для оброблення земельної ділянки с. Пісочин Липовецького району Вінницької області, що і стало підставою для стягнення з ТОВ «Агрохімцентр» на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 50000 грн.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції, що матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача ОСОБА_2 та загибеллю бджіл, які належать позивачу. Зокрема, вина ОСОБА_2 у вчиненні вказаного злочину належним чином не була доведена.

При цьому, позивачем не доведено, що станом на 08 травня 2000 року, коли ОСОБА_2 працював на посаді агронома КСП «Поточанське» (ТОВ «Агрохімцентр»), в його повноваження входило сповіщення пасічників про здійснення обробки посіву.
Зокрема, постановою Апеляційного суду Вінницької області від 31 жовтня 2018 року (справа №136/198/18) встановлено, що саме КСП «Поточанське» (ТОВ «Агрохімцентр») не виконало обов`язок передбачений ч.2 ст.37 Закону України «Про бджільництво» та відповідно не інформувало пасічників про застосування засобів захисту рослин для оброблення земельної ділянки.

Також апеляційний суд, погоджується, що позивачем вже реалізовано своє право на захист свого порушеного права, шляхом звернення до суду з позовними вимогами до ТОВ «Агрохімцентр» (правонаступник КП «Поточанське») - організації, з якою знаходились у трудових відносинах працівники, з вини яких була заподіяна шкода під час виконання ними своїх трудових обов`язків. Працівники у даному випадку юридично втілювали волю юридичної особи, з якою вони знаходились у трудових відносинах. Тобто, ТОВ «Агрохімцентр» (правонаступник КП «Поточанське») реалізувало свою цивільну праводієздатність, зокрема, деліктоздатність, через дії своїх працівників, а отже відповідно до ст. 441 ЦК Української РСР 1963 року, ТОВ «Агрохімцентр» (правонаступник КП «Поточанське») зобов`язано відшкодувати таку шкоду.

Є безпідставними також посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , що судом порушено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та не враховано, що позивач не може домогтися виконання рішення суду щодо стягнення 50000 грн моральної шкоди у справі №136/198/18, оскільки відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Як вбачається з матеріалів справи, рішення, дії та бездіяльність державного виконавця стосовно виконання постанови Апеляційного суду Вінницької області від 31 жовтня 2018 року у справі №136/198/18, позивачем в порядку встановленому статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження», ст.447 ЦПК України не оскаржувалися.

Відповідно до частин 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

З врахуванням викладеного, суд першої інстанції правомірно та обґрунтовано зазначив про відсутність підстав для задоволення позову.
Висновки суду ґрунтуються на повно і всебічно з`ясованих обставинах справи, перевірених належними доказами, на які є покликання в рішенні суду і яким суд дав правильну юридичну оцінку.

Доводи апеляційної скарги про обґрунтованість позовних вимог є власним тлумаченням встановлених обставин справи, були предметом дослідження суду першої інстанції і їм суд в сукупності з іншими доказами по справі дав правильну юридичну оцінку.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність ухваленого рішення не впливають, а тому рішення суду першої інстанції є законним, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, 

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 04 березня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 21 квітня 2021 року.

Головуючий                 Сопрун В.В.

Судді                         Войтко Ю.Б.
                                       
                                                       Міхасішин І.В.