Справа № 307/2650/20

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        09 червня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
               головуючої – судді Кожух О.А.,
               суддів – Куштана Б.П., Бисаги Т.Ю., 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження за правилами письмового провадження без проведення судового засідання апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 09 березня 2021 року (суддя Чопик В.В.) у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 

в с т а н о в и в :

У вересні 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі –Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позов мотивовано тим, що згідно укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднанні до Умов і правил надання продукту кредитних карт б/н від 12.05.2014 ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 12914,48 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом строком на 24 місяці з 12.05.2014 до 31.05.2016.
Вказував, що в цій угоді ОСОБА_1 погодилася на те, що підписана нею Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості від 12.05.2014 разом із запропонованими Умовами та Правилами та Тарифами, складає між нею та Банком кредитний договір.
Відповідачка взяті на себе зобов`язання належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 04.08.2020 Банк нарахував їй заборгованість у розмірі 22 218,16 грн, з яких: 7809,93 грн – за тілом кредиту; 7060,57 грн – за відсотками за відсотками за користування кредитом; 7347,65 грн – пеня.
Посилаючись на дані обставини, Банк просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 22 218,16 грн та судові витрати.
Заочним рішенням Тячівського районного суду від 09.03.2021 у задоволенні позову Банку – відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позичальником не здійснювалось погашення заборгованості із 12.05.2014, а тому Банк звернувся до суду у вересні 2020 року з пропуском строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем. 
На це рішення подав апеляційну скаргу Банк. Посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги Банку задовольнити.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у повному обсязі починається зі спливом останнього дня місяця дії картки, який був визначений до 31.01.2018. Також зазначає, що перебіг позовної давності був перерваний вчиненням відповідачкою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу, а саме здійсненням погашення боргу, зокрема, у липні 2020 року на суму 420 грн. Згідно з розрахунком заборгованості та випискою по рахунку, відповідачка користувалася кредитною карткою, знімала кредитні кошти, частково погашала заборгованість, що позивач вважає діями, які свідчать про згоду ОСОБА_1 з умовами кредитування та про визнання нею своєї заборгованості перед Банком.
Згідно з ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Враховуючи викладене, розгляд даної справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та додані до неї докази, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Встановлено та вбачається із матеріалів справи, що згідно Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт № б/н від 12.05.2014 (далі: Генеральна угода) ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 12914,48 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом строком на 24 місяці з 12.05.2014 до 31.05.2016.
В цій угоді зазначено, що вона укладена між сторонами з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором № SAMDN40000015744037 від 31.08.2007, а також приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карток (на сайті privatbank.ua).
При цьому до матеріалів справи Банком не надано кредитного договору № SAMDN40000015744037 від 31.08.2007. 
Натомість до матеріалів справи позивачем долучено заяву б/н від 26.07.2007, в якій зазначено, що дана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ОСОБА_1 і Банком договір надання банківських послуг (а.с. 9).
Банком до матеріалів справи не надано Пам`ятки клієнта, Умов та Правил надання банківських послуг, а також Тарифів.
Банк не довів належними та допустимими доказами чи є пов`язаною між собою заява ОСОБА_1 б/н від 26.07.2007 (договір надання банківських послуг) із Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості від 12.05.2014, в якій іде мова про зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором № SAMDN40000015744037 від 31.08.2007 (а.с. 9, 10).
У Генеральній угоді зазначено, що така угода разом із запропонованими Банком Умовами та правилами та Тарифами, складає між ОСОБА_1 та Банком кредитний договір.
Згідно п. 2.7 цієї Генеральної угоди датою укладення кредитного договору є дата підписання цієї Генеральної угоди.
У п. 2.1 угоди сторони визначили, що погашення заборгованості здійснюється з 1 по 25 число кожного місяця позичальник надає Банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 646,24 грн для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, процентів, а також інших витрат згідно з Умовами і правилами. 
Також цим пунктом визначено, що дата останнього погашення заборгованості – не пізніше 31.05.2016. 
Позичальниця своїх зобов`язань належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 04.08.2020 Банк нарахував їй заборгованість у розмірі 22 218,16 грн, з яких: 7809,93 грн – за тілом кредиту; 7060,57 грн – за відсотками за користування кредитом; 7347,65 грн – пеня.
Досліджуючи наданий позивачем розрахунок заборгованості, колегія суддів приходить до наступних висновків.
За умовами Генеральної угоди від 12.05.2014 сторони погодили щомісячні платежі зі сплати кредиту та процентів, а останній платіж мав бути внесений не пізніше 31.05.2016 (п. 2.1 договору). 
Позивачем не надано належних і допустимих доказів продовження строку дії Генеральної угоди від 12.05.2014.
Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Такі правові висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові у постанові від 28.03.2018 у справі № 14-10цс18.
Колегією суддів встановлено, що у даній справі строк виконання основного зобов`язання за договором настав 31.05.2016 (строк кредитування 24 місяці з 12.05.2014 по 31.05.2016). 
В той же час, як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості, після 31.05.2016 Банком нараховувались проценти на залишок простроченої заборгованості за кредитом. 
Генеральною угодою не передбачено сплату відсотків та неустойки (штрафів, пені) після закінчення строку цього договору, а тому нарахування/списання позивачем відсотків (18% річних) після 31.05.2016, а також штрафів та пені є безпідставним (а.с. 48-50).
Банк визнає ту обставину, що 12.05.2014 на підставі укладеної Генеральної угоди від 12.05.2014 відповідачці ОСОБА_1 було видано картку № НОМЕР_1 терміном дії до 01/18, що також підтверджується наданими Банком довідками до справи (а.с. 7, 8).
Як слідує з наданого позивачем розрахунку заборгованості, станом на 31.05.2016 (закінчення строку кредитування) у позичальника існувала заборгованість у розмірі 13044,04 грн, з яких: 7277,69 грн – прострочена заборгованість за тілом кредиту; 532,24 грн – поточна заборгованість за тілом кредиту; 1675,63 грн – за відсотками; 3558,48 грн – пеня (а.с. 4 зворот).
При цьому згідно з наданою позивачем випискою про рух коштів по рахунку за карткою № НОМЕР_1 , на цю картку у період після 31.05.2016 на погашення заборгованості було сплачено суму 33 472,70 грн (244,91 + 300,35 + 300,35 + 291,64 + 291,64 + 291,64 + 291,64 + 291,64 + 291,64 + 291,64 + 291,64 + 583,28 + 601,28 + 300,64 + 561,66 + 505,49 + 894,43 + 320,64 + 824,36 + 360,00 + 22917,19 + 360,00 + 145,00 + 360,00 + 360,00 + 420,00 + 360,00 + 420,00 = 33 472,70), розмір якої перевищує заборгованість відповідача, яка існувала станом на 31.05.2016 в сумі 13044,04 грн. (а.с.48-50). 
Також з матеріалів справи вбачається, що 02.06.2016 приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. вчинено виконавчий напис № 1744 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором від 26.07.2007, за період з 26 липня 2007 року по 29 лютого 2016 року у розмірі 33144,72 грн (а.с.76). Згідно інформації Тячівського РВ ДВС, виконавче провадження з примусового виконання цього виконавчого напису відкрито 27.07.2016, 03.10.2016 винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, доходи боржника, в зв`язку з перебуванням на обліку в Тячівському районному управлінні ПФУ в Закарпатській області (а.с.69). 
Як вбачається із зазначеної вище виписки про рух коштів по рахунку за карткою № НОМЕР_1 , кошти на погашення заборгованості почали надходити з січня 2017 року.
Колегія вкотре зазначає, що позивачем надано виписку про рух коштів по рахунку саме за карткою № НОМЕР_1 , яка була видана 12.05.2014, відповідно до Генеральної угоди; позивач просить стягнути заборгованість саме за Генеральною угодою; на картку № НОМЕР_1 з січня 2017 року на погашення заборгованості було зараховано 33 472,70 грн., що перевищує заборгованість відповідача, яка існувала станом на час закінчення строку дії Генеральної угоди. 
Дослідивши надані позивачем докази в сукупності, встановивши, що сплачених позичальником коштів у період після 31.05.2016 достатньо для погашення заборгованості нарахованої Банком (станом на 31.05.2016), колегія суддів вважає, що частина вимог Банку про стягнення заборгованості за тілом кредиту, відсотками та пенею, які нараховані до 31.05.2016, є необґрунтованими, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні цієї частини позовних вимог. 
При цьому, частина вимог Банку про стягнення заборгованості за відсотками та пенею, що нараховані після 31.05.2016 – є безпідставними, оскільки право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом та пеню припинилося після спливу визначеного договором (Генеральною угодою) строку кредитування, тобто 31.05.2016.
Відмовляючи в задоволенні позову, місцевий суд вважав, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, та у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав Проте, пропуск позовної давності є підставою для відмови у задоволенні позову, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009  № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»). Отже, висновки місцевого суду щодо пропуску позовної давності є помилковими
Зважаючи на викладене, мотивувальна частина рішення суду першої інстанції підлягає зміні в редакції цієї постанови у зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог, а висновки місцевого суду щодо пропуску позовної давності підлягають виключенню.
Крім того, стосовно вимоги Банку про стягнення пені, розмір якої згідно п. 2.8 Генеральної угоди вказано в Умовах і правилах – слід вказати наступне.
У Генеральній угоді вказано, що ОСОБА_1 ознайомилась та згодна з Умовами та Правилами.
При цьому у Генеральній угоді від 12.05.2014 відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді пені за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк").
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Позивач, обґрунтовуючи вимогу про стягнення пені, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку – як невід`ємну частину Генеральної угоди.
Матеріали справи не містять підтверджень, що саме наданий позивачем Витяг з Умов і правил розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи угоду, а також те, що вказані документи, на момент підписання Генеральної угоди, взагалі містили умови, зокрема, щодо сплати пені та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. У Генеральній угоді не вказано яким саме пунктом Умов та правил передбачено розмір та порядок нарахування пені. 
Крім того, роздрукований із сайту позивача Витяг з Умов та правил – належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.
Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період – з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов і правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила, відсутність у Генеральній угоді домовленості сторін про сплату пені, надані банком Витяг з Умов і правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.
Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи) доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.
Крім того, колегія суддів вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Надані позивачем Умови та правила, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в Генеральній угоді від 12.05.2014 
Відтак позивач не довів факту прийняття ОСОБА_1 запропонованих їй умов щодо розміру та порядку нарахування пені.
У даній справі Витяг з Умов та правил, що наявний у матеріалах справи не містить підпису ОСОБА_1 , тому цей Витяг з Умов та правил не можна розцінювати як частину кредитного договору, якою встановлено розмір та порядок нарахування пені.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі N 342/180/17 з урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Сам по собі розрахунок заборгованості не свідчить про те, що з ОСОБА_1 досягнуто домовленості про розмір та порядок нарахування пені. 
Наведене обґрунтування є також підставою для відмови в задоволенні вимоги щодо стягнення пені. 
Згідно ч. 4 ст. 376 ЦПКУ України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Ухвалюючи рішення, місцевий суд дійшов помилкових висновків щодо пропуску позовної давності з тих підстав, що позичальником не здійснювалось погашення заборгованості із 12.05.2014, а тому Банк звернувся до суду у вересні 2020 року з пропуском строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем.
Як встановлено вище апеляційним судом, нарахування позивачем відсотків та пені після закінчення строку кредитування - після 31.05.2016 – є безпідставним. Також, встановивши, що сплачених позичальником коштів у період після 31.05.2016 достатньо для погашення нарахованої Банком (станом на 31.05.2016) заборгованості, а також те, що в підписаній ОСОБА_1 . Генеральній угоді від 12.05.2014 відсутні умови про порядок нарахування та розмір пені, колегія суддів вважає, що мотивувальна частина рішення місцевого суду підлягає зміні в частині правового обґрунтування підстав для відмови у задоволенні позовних вимог. 
Оскільки у задоволенні вимог позивача про стягнення заборгованості відмовлено, тому сплачений Банком судовий збір за подання апеляційної скарги слід залишити за скаржником. 
Стосовно тверджень відповідачки ОСОБА_1 (а.с. 68-70) про те, що на виконанні у Тячівському РВ ДВС перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису № 1744 від 02.06.2016, вчиненого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором від 26.07.2007 у розмірі 33144,72 грн станом на 29.02.2016 – слід зазначити наступне.
ОСОБА_1 не позбавлена можливості звертатися із позовом про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, доводити факт вчинення виконавчого напису щодо заборгованості за період більше трьох років (із 26.07.2007 по 29.02.2016) з порушенням строку, визначеного статтею 88 Закону України «Про нотаріат», доводити ту обставину чи Банк мав право нараховувати відсотки після закінчення строку кредитування та чи виконавчий напис вчинений за відсутності документів, які підтверджують безспірність заборгованості всупереч ст. 88 Закону України «Про нотаріат», надавати належні та допустимі докази щодо розміру коштів, внесених ОСОБА_1 на погашення заборгованості за кредитним договором від 26.07.2007, надавати докази чи є пов`язаними між собою кредитний договір від 26.07.2007 із Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості від 12.05.2014.
Натомість у рамках даної справи, апеляційним судом розглядались позовні вимоги та підстави позову Банку, що обґрунтовувались неналежним виконанням відповідачем зобов`язань саме за Генеральною угодою від 12.05.2014. 
Зважаючи на викладене, оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинами справи, а рішення суду ухвалено з неправильним застосування норм матеріального права, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, змінивши мотивувальну частину рішення в частині правового обґрунтування підстав для відмови у задоволенні позовних вимог, залишивши резолютивну частину рішення без змін.
Керуючись ст. 368, ч. 1 ст 369, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ч. 1 , ч. 4 ст. 376, ст. ст. 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд 

п о с т а н о в и в :

       Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» –задовольнити частково.
Мотивувальну частину заочного рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 09 березня 2021 року – змінити в частині правового обґрунтування підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.
Резолютичну частину рішення залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повне судове рішення складено 09 червня 2021 року.

Головуюча:         

Судді: