КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
=====================================================================
Справа №357/13541/19                                                                         Головуючий у І інстанції Ярмола О.Я.
Провадження №22-ц/824/787/2021                                                      Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
 
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
07 квітня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
судді-доповідача                              Голуб С.А.,  
            суддів:                                               Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О., 
розглянувши у в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 серпня 2020 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2019 року позивач звернувся до суду першої інстанції з вказаним позовом, посилаючись на те, що 15 вересня 2008 року між ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» та відповідачем було укладено кредитний договір №14-238/08-А, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 14265 дол. США строком до 14 вересня 2015 року зі сплатою 13,3% річних для придбання автомобіля Daewoo FSO Lanos TF 6, 2008 року випуску.
Відповідно до умов договору позичальник зобов`язувався сплачувати кредит, проценти нараховані за обслуговування кредиту, в термін з 01 по 10 число кожного місяця.
15 листопада 2018 року між ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» відступило ТОВ «Вердикт Капітал», а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло права вимоги за кредитним договором до позичальників та/або поручителів, в тому числі за договором кредиту №14-238/08-А. За період користування кредитними коштами відповідачем були здійснені часткові платежі на погашення основної суми кредиту, проте заборгованість за кредитним договором в повному обсязі не погашена.
Станом на 22 жовтня 2019 року борг відповідача становить 9210509 грн. 35 коп., що складається з: 328896, 33 грн. - заборгованість за кредитом, 338519, 76 грн. - заборгованість за відсотками на дату відступлення прав вимоги, 41597, 15 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками з моменту відступлення прав вимоги, 11966, 65 грн. - заборгованість по комісії, 8489529, 45 грн. - заборгованість по пені.
Заборгованість по сплаті пені за обліковою ставкою НБУ та 3% річних за користування кредитом, що нараховані по ст. 625 ЦПК України, станом на 22 жовтня 2019 року становить 145471,59 грн., з яких: 29628 грн. - 3% річних, 115843,59 грн. - нарахована пеня за подвійною обліковою ставкою НБУ.
На підставі викладеного в позові, ТОВ «Вердикт Капітал» просило суд першої інстанції стягнути з відповідача заборгованість по сплаті пені за обліковою ставкою НБУ та 3% річних за користування кредитом, що нараховані по ст. 625 ЦПК України у загальному розмірі 145471,59 грн.
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 серпня 2020 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» заборгованість по нарахованій пені за обліковою ставкою НБУ та 3 % за користування кредитом станом на 22 жовтня 2019 року в сумі 145 471 грн. 59 коп. та судові витрати по справі в сумі 2182 грн. 07 коп. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
В доводах апеляційної скарги зазначає, що позивачем було безпідставно нараховано заборгованість, оскільки рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 лютого 2011 року було стягнуто на користь первісного кредитора заборгованість за спірним кредитним договором в розмірі 197523 грн. 41 коп. В подальшому було відкрито виконавче провадження з виконання вказаного рішення суду, в процесі якого відповідачем було передано банку автомобіль в рахунок погашення боргу, а тому неправомірними є нарахування позивачем у даній справі будь-яких відсотків та пені, так як первісний кредитор, звернувшись у 2011 році до суду з позовом про дострокове повернення тіла кредиту, відсотків, пені та комісії змінив істотну умову договору, а саме строк його дії.
Окрім того, судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення суду не було застосовано строки позовної давності, хоча про їх застосування просила представник відповідача в судовому засіданні.
Як вбачається з матеріалів справи, з позовом про стягнення з відповідача пені та 3% річних від простроченої суми за останні три роки, яка за підрахунками позивача становить 328896 грн. 33 коп., на підставі ст. 625 ЦК України, позивач звернувся лише в грудні 2019 року, тобто через 9 років після судового рішення від 21 лютого 2011 року та після 5 років з моменту закінчення строку дії договору.
Таким чином, відповідач вважає, що до спірних правовідносин слід застосувати позовну давність.
На підставі викладеного в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України, на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ТОВ «Вердикт Капітал», в якому зазначено, що оскаржуване рішення суду є законним та обґрунтованим.
Окрім того, позивач у відзиві зазначає, що первісним кредитором не змінювався термін повернення кредиту згідно умов договору в односторонньому порядку, а тому новий кредитор, позивач у справі, набув право вимоги до відповідача про стягнення заборгованості.
Також позивач зазначає, що у суду відсутні підстави для застосування строку позовної давності, оскільки зобов`язання повинно бути виконано у встановлений договором строк та припиняється лише його виконанням, проведеним належним чином.
На підставі викладеного у відзиві, просить суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Згідно зі ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 квітня 2021 року було призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін у справі.
Вивчивши матеріали справи, доводи викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з урахуванням наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 15 вересня 2008 року між ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 14-238/08-А за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 14265 дол. США строком до 14 вересня 2015 року, зі сплатою 13,3 % річних (а.с.7-11).
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 лютого 2011 року з ОСОБА_1 було стягнуто на користь ПАТ «Банк Фінанси і Кредит» заборгованість за вказаним кредитним договором в розмірі 197 523,41 грн. (а.с.76).
15 листопада 2018 року між ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» відступило ТОВ «Вердикт Капітал», а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло права вимоги за кредитним договором до позичальників та/або поручителів, в тому числі, і за Договором Кредиту №14-238/08-А (а.с.23-26).
Заборгованість позичальника за Кредитним договором №14-238/08-А в повному обсязі не погашена та загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом та пені за порушення умов Кредитного договору, що підлягає стягненню з позичальника станом на 22 жовтня 2019 року, відповідно до розрахунку заборгованості, становить 9 210 509 грн. 35 коп., з яких: заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) - 328 896,33 грн., заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги - 338519,76 грн., 41597,15 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками згідно Кредитного Договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості); заборгованість по комісії - 11966,65 грн.; заборгованість по пені - 8 489 529,45 грн.
Станом на день подання позовної заяви відповідач не повернув борг за кредитним договором №14-238/08-А від 15 вересня 2008 року, та оскільки існує прострочене грошове зобов`язання, позивач ставить вимогу про стягнення з відповідача пені і 3 % річних від простроченої суми за останні 3 роки, на підставі ст. 625 ЦК України. Загальний розмір заборгованості по сплаті нарахованої пені за подвійною обліковою ставкою НБУ та 3% річних за користування кредитом, що підлягає стягненню станом на 22 жовтня 2019 року, відповідно до наданого розрахунку заборгованості, становить 145 471,59 грн., з яких: нараховані 3% річних - 29 628,28 грн. за період з 15 листопада 2018 року по 22 жовтня 2019 року; нарахована пеня за подвійною обліковою ставкою НБУ - 115 843,59 грн. за період з 21 жовтня 2018 року по 22 жовтня 2019 року. Як пеня так і 3% річних нараховані на тіло кредиту в сумі 328896,33 грн.
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання кредитор набуває право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням. Відповідно, право подати позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних за кожен місяць виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Нарахування 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Це спосіб захисту майнового права й інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника, який користується утримуваними грошовими коштами, що належить сплатити кредиторові.
Повно та всебічно дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції виходячи з такого.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Однак, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, не дотримався вищевказаних вимог чинного цивільного процесуального законодавства, не надав належної правової оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не перевірив наданий позивачем розрахунок заборгованості, не врахував правових висновків Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права у спірних правовідносинах, що призвело до передчасних та необґрунтованих висновків.
Відповідно до положень ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
За змістом положень ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст.530 ЦК України).
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).
Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Положеннями ст. 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Зокрема, ст. 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.
Отже, за змістом наведеної норми закону, нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Отже, як вбачається з матеріалів справи та що було вірно встановлено судом першої інстанції, рішенням Білоцерківського районного суду Київської області від 21 лютого 2011 року у справі за позовом ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, було стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за спірним кредитним договором у розмірі 197523 грн. 41 коп., яка складається з: 13770,46 доларів США (еквівалент в гривнях - 108720,54) - тіло кредиту; 2733,11 доларів США (еквівалент в гривнях - 21578,45) - відсотки за користування кредитними коштами; 2035 грн. 67 коп. - щомісячна комісія; 65188 грн. 75 коп. - пеня за несвоєчасне погашення кредиту.
Отже, такими діями первісний кредитор, яким був ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», скористався своїм правом щодо дострокового повернення всього тіла кредиту та сплати процентів й відповідно на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору.
Зазначене також узгоджується в правовими висновками, що викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема в постанові суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц. В зазначених постановах зроблено висновок про те що, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Отже, у даному випадку ні ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», ні ТОВ «Вердикт Капітал», яке набуло право вимоги, не мали права здійснювати будь-які нарахування за кредитним договором №14-238/08-А від 15 вересня 2008 року, оскільки строк дії такого договору змінився після звернення до суду з позовом про дострокове повернення кредитних коштів та ухвалення відповідного рішення суду про задоволення таких позовних вимог. У даній справі рішення суду про дострокове повернення кредиту було ухвалено 21 лютого 2011 року.
Таким чином, позивач, як новий кредитор має право на нарахування інфляційних втрат та 3% річних відповідно до положень ст. 625 ЦК України виключно на ту суму, яка була стягнута за рішення суду від 21 лютого 2011 року у справі №2-1183/11 та яка становила 197523 грн. 41 коп.
В такому випадку суд апеляційної інстанції доходить висновку, що судом першої інстанції не було перевірено належним чином наданий суду розрахунок заборгованості, що здійснених позивачем на підставі ст. 625 ЦК України та не враховано наявних та усталених правових висновків Верховного Суду щодо застосування вище вказаних положень чинного цивільного законодавства України, що призвело до безпідставного задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду, який міститься в постанові суду від 23 січня 2018 року у справі №755/7704/15, визначаючи розмір заборгованості за кредитним договором, суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.
Таким чином, суд апеляційної інстанції не погоджуючись з наданим позивачем розрахунком, наводить свій розрахунок нарахування 3% річних за ст. 625 ЦК України.
Боргові періоди:
 
Сума заборгованості	Валюта	Дата початку розрахунку	Дата закінчення розрахунку	
197523,41	грн.	21.02.2011	04.12.2019	
 
Дата початку нарахування: 21.02.2011.
Дата закінчення нарахування: 04.12.2019.
Відсоткова ставка:3% річних.
Розраховується за формулою:
[Відсотки] = [Сума боргу]  [Процентна ставка] / 100% / 365 днів  [Кількість днів]
 
Дата початку	Дата закінчення	Кількість днів	Сума боргу	Відсоткова ставка	Відсотки	
21.02.2011	04.12.2019	3209	197 523.00	3	52 064.90	
Всього:	 	3209	 	 	52 064.90	
 
Всього: сума відсотків за користування грошовими коштами за період з 21.02.2011 року по 04.12.2019 року складає 52 064.90 грн.

Періоди нарахування 3% річних з урахуванням позовної давності в 3 роки:
Сума заборгованості	Валюта	Дата початку розрахунку	Дата закінчення розрахунку	
197523,41	грн.	04.12.2016	04.12.2019	
 
Дата початку нарахування: 04.12.2016.
Дата закінчення нарахування: 04.12.2019.
Відсоткова ставка:3% річних.
Розраховується за формулою:
[Відсотки] = [Сума боргу]  [Процентна ставка] / 100% / 365 днів  [Кількість днів]
 
Дата початку	Дата закінчення	Кількість днів	Сума боргу	Відсоткова ставка	Відсотки	
04.12.2016	04.12.2019	1096	197 523.00	3	17 792.06	
Всього:	 	1096	 	 	17 792.06	
 
Всього: сума відсотків за користування грошовими коштами за період з 04.12.2016 року по 04.12.2019 року складає 17 792.06 грн.
 
Разом з тим главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.
Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).
Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 квітня та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та №922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Як вбачається з матеріалів справи, право на пред`явлення позову про стягнення 3% річних, нарахованих за ст. 652 ЦК України, у кредитора виникло з моменту ухвалення рішення суду про дострокове повернення кредиту, а саме з 21 лютого 2011 року, однак таке право обмежується останніми трьома роками, які перебували подачі такого позову.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 3% річних за ст. 625 ЦК України підлягають частковому задоволенню, а саме стягненню за період останніх трьох років, що перебували даті звернення до суду з даним позовом, тобто за період з 04 грудня 2016 року по 04 грудня 2019 року та нараховуються на суму 197523 грн. 41 коп., а не як стверджує позивач на суму 328896 грн. 33 коп.
Тому з відповідача підлягають стягненню на користь позивача 3% річних, що нараховані на підставі ст. 625 ЦК України, в розмірі 17792 грн. 06 коп.
Щодо нарахування пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за ст. 549 ЦК України, то суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Отже, з правового аналізу наведених норм, доказів наявних в матеріалах справи та змісту укладеного між сторонами договору, було погоджено сплату відсотків за користування кредитними коштами, в тому числі й за несвоєчасне виконання умов кредитного договору щодо повернення кредитних коштів. Положення ст. 1050 щодо нарахування подвійної облікової ставки НБУ за ст. 549 ЦК України застосовуються виключно у випадку несвоєчасного повернення речей, які визначені родовими ознаками.
Також суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що позивач посилається на положення ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», якою передбачено, що розмір пені, передбачений ст.1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Однак, в преамбулі Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» вказано, що суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності.
З урахуванням наведених положень, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що у позивача відсутні правові підстави для нарахування неустойки в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, оскільки положення Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» не поширюються на правовідносини, що виникли між сторонами, оскільки відповідач у справі не є фізичною особою - суб`єктом підприємницької діяльності.
Так, колегія суддів вважає, що вимоги позивача про стягнення пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за ст. 549 ЦК України не підлягають задоволенню
Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Враховуючи наведене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, яке ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, таким чином апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог, стягнувши з відповідача заборгованість в розмірі 17792,06 грн. - 3% річних, що нараховані за ст. 625 ЦК України, в задоволенні решти позовних вимог слід відмовити, у зв`язку зі спливом позовної давності, а в задоволенні вимог про стягнення пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за ст. 549 ЦК України слід відмовити у зв`язку з їх безпідставністю та недоведеністю.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З урахуванням того, що позов підлягає частковому задоволенню, то відповідно судовий збір стягується пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем була заявлена сума позовних вимог, яка становить 145471,59 грн. та було вірно сплачено судовий збір за звернення до суду з позовом в розмірі 2182,07 грн.
Судом апеляційної інстанції позов задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість в розмірі 17792 грн. 06 коп., що становить 12,23 % задоволених позовних вимог.
Відповідно, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за звернення до суду з позовом у розмірі 266 грн. 88 коп., що становить 12,23 % від заявленої ціни позову та обраховувався наступним чином: ((12,23*2182,07)/100), де 12,23 - відсоткова частина задоволених позовних вимог, а 2182,07 - сплачений судовий збір).
З урахуванням того, що апеляційна скарга задоволена частково, а саме на 87,77%, то за звернення до суду з апеляційною скаргою з позивача слід стягнути на користь відповідача судовий збір у розмірі 2872 грн. 81 коп. = ((87,77*3273,11)/100), де 87,77 - відсоткова частина задоволених вимог апеляційної скарги, а 3273,11 - сплачений судовий збір).
Керуючись ст.ст. 141, 367, 369, 374, 376 України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 серпня 2020 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» заборгованість в розмірі 17792,06 грн. - 3% річних, що нараховані за ст. 625 ЦК України.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» судовий збір за звернення до суду з позовом у розмірі 266 грн. 88 коп.
            Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на користь ОСОБА_1 судовий збір за звернення до суду з апеляційною скаргою в розмірі 2872 грн. 81 коп.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків встановлених ст. 389 ЦПК України.

Реквізити сторін:
Позивач:Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», зареєстроване місце знаходження: Кудрявський Узвіз, 5 Б, м. Київ, 04053, код ЄДРПОУ 36799749.
Відповідач:ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Суддя-доповідач

Судді: