ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2021 р. 	Справа № 440/381/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Кононенко З.О.,
Суддів: Мінаєвої О.М. ,  Калиновського В.А. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.11.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Н.І. Слободянюк, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава,  36039, повний текст складено 03.11.20 року по справі № 440/381/20
за позовом ОСОБА_1 
до Головного територіального управління юстиції у Полтавській області
про визнання бездіяльності протиправною, стягнення коштів, невиплачених при звільненні, та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, в якій уточнивши позовні вимоги просила суд:
- визнати протиправною бездіяльність щодо невиплати вихідної допомоги при звільненні ОСОБА_1 ;
- стягнути з Головного територіального управління юстиції у Полтавській області на користь ОСОБА_1 вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку в розмірі 66250,27 грн;
- стягнути з Головного територіального управління юстиції у Полтавській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки в розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку в сумі 61154,10 грн /а.с. 64-71/.
В обгрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що з 26 травня 2015 року позивач працювала заступником начальника Головного територіального управління юстиції з питань державної реєстрації – начальника Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Полтавській області та з 24 грудня 2019 року її звільнено із вказаної посади на підставі пункту 11 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу".  В порушення приписів статті 44 Кодексу законів про працю України відповідачем не виплачено позивачу вихідну допомогу при звільненні в розмірі не менше середнього місячного заробітку. Оскільки відповідачем у день звільнення не проведено із позивачем повного розрахунку щодо виплати вихідної допомоги наявні підстави для виплати позивачу відповідно до статті 117 КЗпП України середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 03.11.2020 року відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Полтавській області про визнання бездіяльності протиправною, стягнення коштів, невиплачених при звільненні, та стягнення середнього заробітку за  час затримки розрахунку при звільненні.
Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.
Так, позивач в апеляційній скарзі зазначає, що на її думку, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що законодавець Законом України № 117-ІХ від 19 вересня 2019 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади», який набрав чинності 25 вересня 2019 року, частину першу статті 87 Закону України «Про державну службу» доповнив пунктом 1-1, а саме виокремив підставу для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення як ліквідація державного органу, яка була включена у попередню редакцію пункту 1 частини 1 статті 87 цього Закону, тобто до 25 вересня 2019 року, відповідно до якої підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.
Позивач наголошує, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Позивач вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував положення частини 4 статті 87 Закону України «Про державну службу» в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, розцінивши відсутність передбаченої у частині 4 статті 87 Закону України «Про державну службу» підстави для виплати вихідної допомоги, у разі звільнення внаслідок ліквідації державного органу, як наявність факту законодавчої урегульованості вказаної процедури, та відповідно помилково не застосував до спірних правовідносин норми Кодексу законів про працю України.
На думку позивача, суд першої інстанції не вірно визначився з характером спірних правовідносин сторін, внаслідок чого неправильно застосував норми матеріального права.
Частину 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» доповнено пунктом 1-1 (ліквідація державного органу) згідно із Законом          № 117-ІХ від 19 вересня 2019 року.
При цьому пункт 1-1 безпосередньо пов`язаний з пунктом 1 і лише розвиває та доповнює останній, оскільки ліквідація юридичної особи (державного органу) є однією з форм припинення юридичної особи, серед яких також наявна реорганізація юридичної особи, про яку прямо зазначено у пункті 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу».
На думку позивача, Закон України «Про державну службу» не містить будь-якої заборони застосування положень частини 4 статті 87 цього Закону при застосуванні до державного службовця положень пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу».
Відповідач скориставшись своїм правом надав до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу позивача в якому, зазначає, що відносини які виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються Законом України «Про державну службу», якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Відповідач зазначає, що проходження публічної служби - це процес діяльності особи на посадах, які вона обіймає, починаючи від моменту призначення на відповідну посаду та завершуючи припиненням публічної служби, із сукупністю всіх обставин і фактів, які супроводжують таку діяльність. 
Спір, що розглядається, стосується припинення державної служби (ст. 87 Закону); оскільки в Законі відсутнє посилання, що ці відносини мають бути врегульовані також і законодавством про працю, у даному випадку мають бути застосовані виключно приписи Закону України «Про державну службу».
Відповідач вважає, що Законом України «Про державну службу» чітко врегульовано випадки та розмір виплати вихідної допомоги.
Також, відповідно до змін, внесених до КЗпП статтю 40 доповнено частиною п`ятою (зміни вже набрали чинності на момент виникнення спірних правовідносин), відповідно до якої особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
На думку відповідача, виплата вихідної допомоги державному службовцю у разі звільнення з державної служби у зв`язку з ліквідацією державного органу передбачена Законом України «Про державну службу» з 13 лютого 2020 року.
Отже, у період дії Закону України «Про державну службу» в редакції Закону України № 117-ІХ від 19 вересня 2019 року, тобто з 25 вересня 2019 року по 12 лютого 2020 року, виплата вихідної допомоги при звільненні у зв`язку з ліквідацією державного органу не була передбачена спеціальним законом.
Крім того, відповідач зазначає, що на момент звільнення позивачки, на її користь проведено всі виплати, сума яких склала 102 008,09 гривень, отже сума компенсації за затримку розрахунку, що нцведена в позові, є очевидно непропорційною по відношенню до суми, з приводу якої виник спір.
На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що Наказом Міністерства юстиції України №1683/к від 25 травня 2015 року /а.с.141/ ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника Головного територіального управління юстиції з питань державної реєстрації – начальника Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Полтавській області зі збереженням 9 рангу державного службовця у порядку переведення, що також підтверджується записом №18 у трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 01 лютого 2001 року /а.с. 78-90/.
23 жовтня 2019 року ОСОБА_1 вручено Попередження про припинення державної служби на підставі пункту 11 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу" у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Полтавській області та звільнення із займаної посади не раніше двох місяців з дня попередження, копія якого міститься у матеріалах справи /а.с. 74/.
Наказом Міністерства юстиції України №4154/к від 23 грудня 2019 року "Про звільнення" /а.с.140/ звільнено ОСОБА_1 з посади заступника начальника Головного територіального управління юстиції з питань державної реєстрації – начальника Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Полтавській області 24 грудня 2019 року відповідно до пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу" у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Полтавській області з припиненням державної служби. Підставою для винесення вказаного наказу стали: постанова Кабінету Міністрів України №870 від 09 жовтня 2019 року "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції", попередження з відміткою про ознайомлення. З наказом Міністерства юстиції України №4154/к від 23 грудня 2019 року "Про звільнення" ОСОБА_1 ознайомлено 24 грудня 2019 року, про що свідчить відмітка та її підпис на копії вказаного наказу /а.с.140/.
Наказом Головного територіального управління юстиції у Полтавській області №1794/к від 24 грудня 2019 року "Про звільнення ОСОБА_1 " /а.с. 137/ оголошено наказ Міністерства юстиції України №4154/к від 23 грудня 2019 року "Про звільнення", яким звільнено ОСОБА_1 з посади заступника начальника Головного територіального управління юстиції з питань державної реєстрації – начальника Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Полтавській області 24 грудня 2019 року відповідно до пункту 11  частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу" у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Полтавській області з припиненням державної служби. Також наказом Головного територіального управління юстиції у Полтавській області №1794/к від 24 грудня 2019 року наказано вважати останнім днем перебування ОСОБА_1 на зазначеній посаді 24 грудня 2019 року та наказано відповідно до статті 24 Закону України "Про відпустки" виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні відпусток. З наказом Головного територіального управління юстиції у Полтавській області №1794/к від 24 грудня 2019 року "Про звільнення ОСОБА_1 " ОСОБА_1 ознайомлено 24 грудня 2019 року, про що свідчить відмітка та її підпис на копії вказаного наказу /а.с.137/.
Відповідно до довідки Головного територіального управління юстиції у Полтавській області №08-29/8200 від 26 грудня 2019 року /а.с.138/ ОСОБА_1 звільнено із займаної посади без виплати вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку.
Не погодившись з бездіяльністю відповідача щодо невиплати їй вихідної допомоги при звільненні в розмірі не менше середнього місячного заробітку, 23 січня 2020 року позивач звернулася до суду з цим позовом. 
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у період дії Закону України "Про державну службу" в редакції Закону України № 117-IX від 19 вересня 2019 року, тобто з 25 вересня 2019 року по 12 лютого 2020 року, виплата вихідної допомоги при звільненні у зв`язку з ліквідацією державного органу не була передбачена спеціальним законом.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову з наступних підстав.
Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 889-VIII).
За приписами статті 1 Закону № 889-VIII державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.
Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.
Відповідно до частини 1 статті 3 Закону № 889-VIII цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.
Згідно з пунктом 3 частини 2 статті 3 Закону № 889-VIII дія цього Закону поширюється на державних службовців, зокрема, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади.
Частинами першою - третьою статті 5 Закону № 889-VIIІ встановлено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Підстави для припинення державної служби визначені у статті 83 Закону №889-VIII, відповідно до пункту 4 частини 1 якої державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).
Згідно з пунктом 1-1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, ліквідація державного органу.
Частиною четвертою статті 87 Закону № 889-VIII передбачено, що у разі звільнення з державної служби на підставі пункту 1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.
Відповідно до пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Згідно з частиною четвертою статті 40 КЗпП особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
Статтею 44 КЗпП встановлено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.
Колегія суддів зазначає, що спірним питанням у цій справі є застосування норм статті 87 Закону № 889-VIII в частині виплати вихідної допомоги державному службовцю у зв`язку з припиненням ним державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на підставі пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII (ліквідація державного органу).
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що на позивача поширюються приписи пункту 1 частини першої статті 40 та статті 44 КЗпП України в частині гарантій на отримання вихідної допомоги при звільненні у зв`язку з ліквідацією органу.
З матеріалів справи вбачається, що наказом Міністерства юстиції України від 23.12.2019 року № 4154/к "Про звільнення" у зв`язку з ліквідацією ГТУЮ у Полтавській області на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 року №870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції», на підставі пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Управління державної реєстрації ГТУЮ у Полтавській області 24.12.2019 у зв`язку з ліквідацією, з припиненням державної служби.
Наказом Головного територіального управління юстиції у Полтавській області №1794/к від 24 грудня 2019 року "Про звільнення ОСОБА_1 " /а.с. 137/ оголошено наказ Міністерства юстиції України №4154/к від 23 грудня 2019 року "Про звільнення", яким звільнено ОСОБА_1 з посади заступника начальника Головного територіального управління юстиції з питань державної реєстрації – начальника Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Полтавській області 24 грудня 2019 року відповідно до пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу" у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Полтавській області з припиненням державної служби. Також наказом Головного територіального управління юстиції у Полтавській області №1794/к від 24 грудня 2019 року наказано вважати останнім днем перебування ОСОБА_1 на зазначеній посаді 24 грудня 2019 року та наказано відповідно до статті 24 Закону України "Про відпустки" виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні відпусток. З наказом Головного територіального управління юстиції у Полтавській області №1794/к від 24 грудня 2019 року "Про звільнення ОСОБА_1 " ОСОБА_1 ознайомлено 24 грудня 2019 року, про що свідчить відмітка та її підпис на копії вказаного наказу.
Таким чином ГТУЮ у Полтавській області поширено на позивачку приписи пункту 1 статті 40 КЗпП.
Колегія суддів зазначає, що пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП, на підставі якого позивачку було звільнено із займаної посади, гарантує працівнику право на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до частини першої статті 44 КЗпП, тоді як частина четверта статті 40 цього ж Кодексу не встановлює особливостей застосування положень статті 44 КЗпП до звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40 даного Кодексу.
Виходячи із приписів частини третьої статті 5 Закону № 889-VIII, відповідно до якої дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом, колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, згідно якої за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
З метою визначення змісту реальної волі законодавця, який у частині четвертій статті 87 (щодо виплати вихідної допомоги) не зазначив пункту 1-1 у редакції Закону, чинній на час виникнення спірних правовідносин варто дослідити історію внесення змін до цієї статті. Для цього слід взяти до уваги, що до внесення змін Законом № 117-ІХ від 19.09.2019 (тобто до 25.09.2019) підстава звільнення у зв`язку з ліквідацією державного органу була зазначена у пункті 1 частини першої статті 87, і, таким чином, на звільнення з цієї підстави поширювалося положення частини четвертої статті 87 щодо виплати вихідної допомоги. Законом №117-ІХ від 19.09.2019 зазначена підстава звільнення була виокремлена в окремий пункт 1-1, однак у частину четверту статті 87 відповідні зміни не вносилися. Водночас уже Законом № 44-ІХ від 14 січня 2020 року, що набрав чинності 13.02.2020 (тобто через 5 місяців) частина четверта статті 87 була доповнена вказівкою на пункт 1-1, що може бути інтерпретовано як визнання законодавцем прогалини в Законі.
В той же час варто визнати, що у період з 25.09.2019 по 13.02.2020 нормами частини четвертої статті 87 Закону № 889-VIII не було врегульовано питання виплати вихідної допомоги державним службовцям, державна служба яких припинялася у зв`язку з ліквідацією державного органу на підставі пункту 1-1 частини першої Закону № 889-VIII.
Слід зазначити, що часті зміни законодавства перешкоджають належному забезпеченню дотримання принципу верховенства права та правової визначеності. Як вказав Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 травня 2018 року № 5-р/2018, «особи розраховують на стабільність та усталеність юридичного регулювання, тому часті та непередбачувані зміни законодавства перешкоджають ефективній реалізації ними прав і свобод, а також підривають довіру до органів державної влади, їх посадових і службових осіб».
Конституційний Суд України у рішенні від 16.10.2007 № 8-рп/2007 указав, що «державна служба та служба в органах місцевого самоврядування є одним з видів трудової діяльності громадян». Тому отримання вихідної допомоги при звільненні слід розглядати не лише як майнове право, але також і як складову трудових прав особи. Для державних службовців, які звільнялися зі служби у зв`язку з ліквідацією державного органу до 25.09.2019, право отримання вихідної допомоги існувало (і існує з 13.02.2020).
Виходячи із принципу верховенства Конституції і прямої дії її норм (складових принципу верховенства права; стаття 8 Конституції) до цих правовідносин у спірний період обґрунтованим є застосування загального регулювання трудових відносин, що здійснюється КЗпП України.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що приймаючи наказ від 23 грудня 2019 року №4154/к Про звільнення ОСОБА_1 Міністерство Юстиції України вказало на підставу звільнення у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, що гарантує працівнику право на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до частини 1 статті 44 КЗпП.
Таким чином, ОСОБА_1 має законні сподівання на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до частини 1 статті 44 КЗпП, зважаючи на те, що пункт 1 статті 40 КЗпП, на підставі якого позивача фактично було звільнено з займаної посади, гарантує працівнику право на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до частини 1 статті 44 КЗпП, а частина 4 статті 40 КЗпП не встановлює особливостей застосування положень статті 44 КЗпП до звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає обґрунтованими вимоги ОСОБА_1 щодо порушення її права на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку та стягнення на її користь вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку.
Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 28.01.2021 року по справі № 440/1613/20.
Надаючи оцінку вимогам про стягнення з відповідача відшкодування за час затримки вихідної допомоги у розмірі середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.
Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору (частина друга статті 117 КЗпП України).
У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.
При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.
Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.
Згідно абз. 1, 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Частиною 8 цього Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Згідно довідки Головного територіального управління юстиції у Полтавській області середній заробіток за один робочий день ОСОБА_1 складає 1483,19 грн., а середньомісячна заробітна плата складає 31888,59 грн. (а.с. 142)
Колегія суддів зазначає, що кількість робочих днів в період з 25.12.2019 по день ухвалення судового рішення включно (08.04.2021) становить 322 дні.
Таким чином, сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день винесення судового рішення становить 1483,19 грн. *322 дні = 477587,18 грн.
Проте, суд враховує, що спір між роботодавцем та працівником виник після звільнення позивача, подання позивачем позовної заяви без додержання вимог Кодексу адміністративного судочинства України, виходячи з принципів законності та справедливості, принципу співмірності, а також того, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету, колегія суддів доходить висновку, що сплата на користь позивача підлягає частина середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі, що складає 31,888,59 грн, яка буде співмірною з урахуванням розміру спірної суми з урахуванням змін в Законі України "Про державну службу" з приводу виплати вихідної допомоги при звільненні у разі ліквідації державного органу.
Застосування принципу співмірності відповідає підходам та тлумаченю статті 117 КЗпП України, викладеним Великою Палатою Верховного Суду, у своїй постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі “Серявін та інші проти України” (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Аналізуючи наведені нормативно - правові акти, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог, зробив передчасні висновки.
Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У відповідності до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Таким чином, з огляду на викладене вище, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.11.2020 року по справі № 440/381/20, прийнято з помилковим застосуванням норм матеріального права та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення
Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України, підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Згідно з ч. 1 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно з ч. 6 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо суд апеляційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Із матеріалів справи встановлено, що позивачем за подачу адміністративного позову сплачено судовий збір у розмірі 1274 грн. 10 коп. згідно квитанції про сплату № 24902 від 17.02.2020 (а.с. 120), також за подачу апеляційної скарги на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.11.2020 року сплачений судовий збір у розмірі 3172,26 грн. відповідно до квитанції про сплату № 54118455 від 04.02.2021 (а.с. 225)
Аналізуючи викладене, враховуючи часткове задоволення позовних вимогі, суд апеляційної інстанції вважає, що відшкодуванню підлягають судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у загальному розмірі 2223,18 грн. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.11.2020 по справі №440/381/20 - скасувати.
Прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Полтавській області про визнання бездіяльності протиправною, стягнення коштів, невиплачених при звільненні, та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність щодо невиплати вихідної допомоги при звільненні ОСОБА_1 .
Стягнути з Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (вул. Соборності, 45, м.Полтава, 36014, код ЄДРПОУ: 34874347) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку в розмірі 31888 (тридцять одна тисяча вісімсот вісімдесят вісім) грн. 59 коп.
Стягнути з Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (вул. Соборності, 45, м.Полтава, 36014, код ЄДРПОУ: 34874347) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) середній заробіток за весь час затримки в розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку в сумі 31888 (тридцять одна тисяча вісімсот вісімдесят вісім) грн. 59 коп.
Стягнути з бюджетних асигнувань Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (вул. Соборності, 45, м.Полтава, 36014, код ЄДРПОУ: 34874347) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) судовий збір за подання позовної заяви та подання апеляційної скарги в загальному розмірі 2223 (дві тисячі двісті двадцять три) гривні 18 копійок.. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		З.О. Кононенко 	
Судді	   	О.М. Мінаєва    В.А. Калиновський