Справа № 140/400/19
Провадження № 22-ц/801/1039/2021
Категорія: 80
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ковганич С. В.
Доповідач:Медвецький С. К.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2021 року	Справа № 140/400/19	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Медвецького С. К.,

суддів: Копаничук С. Г., Оніщука В. В.,

учасники справи:

позивач – ОСОБА_1 , 

відповідач – ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу № 140/400/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 22 січня 2021 року, ухвалене у складі судді Ковганича С. В. у залі суду,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення заробітної плати.

Позовні вимоги мотивовано тим, що в період із 24 серпня 2017 року до 10 травня 2018 року він працював у відповідача машиністом екскаватора та виконував земляні роботи у різних населених пунктах Вінницької області.

За домовленістю з відповідачем було визначено, що розмір оплати за виконану роботу буде відповідати його кваліфікації – машиніста екскаватору 6 розряду.

За виконану роботу відповідач з ним не розрахувався, унаслідок чого були порушені його права, передбачені трудовим законодавством.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просив суд зобов`язати відповідача нарахувати йому заробітну плату за виконані ним роботи в період із 24 серпня 2017 року до 20 травня 2018 року, стягнути з відповідача на його користь заробітну плату в сумі 86 720 грн, або яка буде визначена бухгалтерською експертизою, та судові витрати. 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 22 січня 2021 року в позові відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що доводи позивача про перебування його у трудових відносинах з відповідачем у період із 24 серпня 2017 року до 10 травня 2018 року не знайшли свого підтвердження в суді, що виключає можливість задоволення заявлених позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У квітні 2021 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати й ухвалити нове судове рішення. 

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 12 квітня 2021 року для розгляду указаної справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Медвецький С. К., судді: Копаничук С. Г., Оніщук В. В.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 14 квітня 2021 року відкрито апеляційне провадження у цій справі та надано позивачу строк на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 27 квітня 2021 року справу призначено до розгляду на 13 травня 2021 року у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

 
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

 
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не встановив усіх обставин справи, не допитав свідків та не витребував матеріали з Немирівської місцевої прокуратури. 

Також заявник зазначає, що суд першої інстанції не вирішив питання про залучення належного відповідача по справі. 

Крім цього, на думку заявника, суд невірно витлумачив положення КЗпП України.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 указує на те, що судове рішення є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. 

Також відповідач зазначає, що не укладав з позивачем трудовий договір, а відтак, жодних обов`язків перед позивачем щодо виплати заробітної плати немає. 

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що ОСОБА_1 має право на керування категоріями А, Б, В, Г, Д, Е сільськогосподарських тракторів та самохідних машин (т. 1, а.с.11). 

З копії трудової книжки слідує, що 29 квітня 2017 року ОСОБА_1 звільнений з роботи у Фермерському господарстві « ОСОБА_3 » за власним бажанням.

Позиція суду апеляційної інстанції

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до частини 1 статті 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За змістом п. 6 ч. 1 ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим при укладенні трудового договору із фізичною особою.

Частинами другою-третьою статті 24 КЗпП України передбачено, що при укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує його особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікація), про стан здоров`я та інші документи. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування при прийнятті працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Аналіз вищевказаних правових норм свідчить про те, що законодавцем взагалі не передбачено можливості укладення трудового договору шляхом фактичного допуску працівника до роботи без укладення трудового договору оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, отже, і відсутні законні підстави для встановлення відповідного факту перебування у трудових правовідносинах без укладення трудового договору.

Із матеріалів справи слідує, що трудовий договір між сторонами не укладався, що свідчить про відсутність між ними відповідних правовідносин.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно встановив, що вимоги позивача про зобов`язання відповідача нарахувати йому заробітну плату є безпідставними і необґрунтованими, а відтак дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення цих вимог. 

При відсутності доказів перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем, не підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по заробітній платі, 

За таких обставин, апеляційний суд повністю погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки відсутні будь-які докази перебування сторін у трудових відносинах.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не залучив належного відповідача по справі є безпідставними з огляду на таке. 

У силу положень визначених Цивільним процесуальним кодексом України суд не наділений повноваженнями заміни сторони або залучення співвідповідачів з власної ініціативи 

Відповідно до ст. ст. 51, 175 ЦПК України на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача, суд повинен відмовляти у задоволенні позову.

У цій справі ОСОБА_1 визначив склад учасників справи та не заявляв клопотання про залучення до участі у справі співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. 

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 

Стаття 81 ЦПК України зобов`язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ознаками судових доказів є їх належність, допустимість, достовірність і достатність.
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (допустимість доказів).

Достовірність доказів – це їх якість, точність і правильність відображення обставин, що входять у предмет доказування, а достатність – це сукупність доказів, яка дозволяє вирішити справу.

Системний аналіз наведених процесуальних норм дозволяє дійти висновку, що кожна сторона зобов`язана вжити заходів та надати докази на підтвердження тієї обставини, на яку вона посилається як на підставу для задоволення вимоги чи навпаки на заперечення існування такі обставини, а суд, виходячи з наданих сторонами доказів здійснює їх оцінку.

ОСОБА_1 не надав суду жодних доказів, які б свідчили про його перебування у трудових відносинах із відповідачем. 

Наявні в матеріалах справи повідомлення Ладижинської міської ради Вінницької області від 20.08.2019 № 2-2-2139 (а.с.83, т.1), лист Писарівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 22.08.2019 № 97 (а.с.85, т.1), повідомлення Луко-Барської сільської ради Барського району Вінницької області від 27.08.2019 № 310 (а.с.87, т. 1), Воробіївської сільської ради Немирівського району Вінницької області від 23.08.2019 № 252 (а.с.89, т.1), Сокілецької сільської ради Немирівського району Вінницької області від 09.09.2019 № 08.17/240 (а.с.124, т.1), Михайлівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області від 03.10.2019 № 260 (а.с.143, т.1), Луко-Барської сільської ради Барського району Вінницької області від 31.10.2019 № 422 (а.с.147, т.1), Ходацької сільської ради Барського району Вінницької області від 10.03.2020 № 70 (а.с.205, т.1), не свідчать про перебування сторін у трудових відносинах. 

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не сприяв в отриманні у відповідача доказів на підтвердження перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем ОСОБА_2 , не заслуговують на увагу, оскільки згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

У суду не було можливості викликати та допитати свідків, про допит яких заявив позивач, оскільки ним у клопотанні не зазначено їх місце проживання (перебування), а тому доводи скарги про те, що суд першої інстанції не викликав свідків, заявлених позивачем, чим порушив його права та охоронювані законом інтереси, є необґрунтованими.

Сторони у процесі користуються своїми правами на власний розсуд, обирають спосіб захисту порушених прав, надають суду докази на підтвердження своєї правової позиції та спростування заперечень іншої сторони, при цьому тягар доказування повністю покладається на сторони.

Відповідно до ч. 4 статі ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів враховує близьку за змістом правову позицію Верховного Суду викладену у постанові Верховного Суду від 17 лютого 2021 року по справі №712/4227/18.

При вирішенні справи суд першої інстанції вірно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Отже доводи апеляційної скарги є такими, які не мають важливого, суттєвого значення, спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, тому не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Такі доводи в сукупності ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права і незгоді з рішенням суду та зводяться до власного тлумачення характеру спірних правовідносин. 

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо судових витрат

 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, а його апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати пов`язані з апеляційним розглядом справи слід компенсувати за рахунок держави в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 – 384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 22 січня 2021 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, компенсувати за рахунок держави в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач         С. К. Медвецький

судді: С. Г. Копаничук 

В. В. Оніщук