ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 187/1360/20  Номер провадження 22-ц/814/678/21	Головуючий у 1-й інстанції Кузіна Ж. В.  Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.
суддів: Бутенко С.Б., Карпушина Г.Л.

імена (найменування) сторін:
позивач: Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області
відповідач:  ОСОБА_1 

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Київського районного суду м. Полтави, ухвалене 25 листопада 2020 року у складі судді Кузіної Ж.В.
по справі за позовом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області до ОСОБА_1 про стягнення майнової шкоди,-

В С Т А Н О В И В :
У жовтні 2020 року Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області звернулось до суду із вказаним позовом та просило стягнути з  ОСОБА_1  майнову шкоду у розмірі 2 396,16 грн.
В обґрунтування позовних вимог вказувало, що вироком Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 08 травня 2018 року, який набрав законної сили, ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України. 
Вироком суду встановлено, що в результаті ДТП, яка сталася 07 серпня 2018 року, внаслідок порушень відповідачем правил дорожнього руху, ОСОБА_2 отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження. 
ОСОБА_2 , який є застрахованою особою, видано листи непрацездатності, призначено та виплачено Фондом соціального страхування допомогу по тимчасовій непрацездатності у розмірі 2 396,16 гривень. 
Відповідач, як особа винна в заподіянні шкоди здоров`ю ОСОБА_2 витрати позивачу у добровільному порядку не відшкодував, у зв`язку із чим Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області вважає за необхідне стягнути сплачені потерпілому кошти у судовому порядку.
Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 25 листопада 2020 року позовні вимоги Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області матеріальну шкоду в розмірі 2396 грн. 16 коп.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 , просив скасувати його та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення місцевого суду не відповідає вказаним вимогам.
Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, що вироком Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 08 травня 2019 року ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України та призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_1 від відбування покарання з іспитовим строком на 3 роки, поклавши на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України. 
Вироком встановлено, що 07 серпня 2018 року сталась дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля «AUDI A8» реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_1 та автобуса «Mercedes-Benz O345» реєстраційний номер НОМЕР_2 , в салоні якого знаходився ОСОБА_2 та інші пасажири. Внаслідок ДТП ОСОБА_2 були заподіяні тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.
За наслідками дорожньо-транспортної пригоди медичними закладами ОСОБА_2 видано листи непрацездатності серії АДО № 940496 на вісім днів з 07 серпня 2018 року по 19 серпня 2018 року та серія № АГЦ № 019687 на десять днів з 20 серпня 2018 року по 29 серпня 2018 року.
Оскільки потерпілий ОСОБА_2 є застрахованою особою, відповідно до ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», тому ТОВ «Торгівельно-виробничою компанією «Єкатеринославська дверна артіль», як страхувальником було призначено допомогу по тимчасовій непрацездатності та направлено до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпровській області – розрахунок.
Сума виплаченої ОСОБА_2 допомоги за рахунок коштів Фонду, за період непрацездатності з 07 серпня 2018 року по 19 серпня 2018 року та з 20 серпня 2018 року по 29 серпня 2018 року склала 2 396,16 гривень, що підтверджується заявою- розрахунком (а.с.13).
Колегія суддів не погоджується із висновками місцевого суду про обґрунтованість позовних вимог Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області.
Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Зазначена норма, що регулює правовідносини щодо відшкодування шкоди, передбачає право регресу особи в разі, якщо вона відшкодувала потерпілому шкоду, завдану іншою особою в рамках деліктних правовідносин між нею та потерпілим.
При цьому правовідносини, пов`язані зі страхуванням різних видів, регулюються нормами глави 67 ЦК України.
Згідно з частиною першою статті 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: 1) життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).
Відповідно до частин першої-другої статті статтею 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
Статтею 993 ЦК України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.
Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки, про відшкодування шкоди переходить до страховика лише в разі виплати страхового відшкодування за договором майнового страхування. В разі проведення страхових виплат за договором особистого страхування (життя, здоров`я, працездатності, пенсійного забезпечення) таке право вимоги страховика до особи, відповідальної за заподіяння шкоди, не передбачено.
Страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (стаття 4 Закону України від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема прийнятим відповідно до цих Основ Законом України від 18 січня 2011 року № 2240-ІІІ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» (далі - Закон № 2240-ІІІ) в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону № 2240-ІІІ загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, передбачає матеріальне забезпечення громадян у зв`язку з втратою заробітної плати (доходу) внаслідок тимчасової втрати працездатності (включаючи догляд за хворою дитиною, дитиною-інвалідом, хворим членом сім`ї), вагітності та пологів, часткову компенсацію витрат, пов`язаних із смертю застрахованої особи або членів її сім`ї, а також надання соціальних послуг за рахунок бюджету Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, що формується шляхом сплати страхових внесків роботодавцем, громадянами, а також за рахунок інших джерел, передбачених цим Законом.
Статтею 5 Закону № 2240-ІІІ визначено основні принципи страхування від нещасного випадку, якими є, зокрема обов`язковість страхування від нещасного випадку осіб, які працюють на умовах трудового договору (контракту) та інших підставах, передбачених законодавством про працю; державні гарантії реалізації застрахованими особами своїх прав; обов`язковість фінансування Фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності витрат, пов`язаних із наданням матеріального забезпечення та соціальних послуг в обсягах, передбачених цим Законом; формування та використання страхових коштів на засадах солідарності та субсидування; цільове використання коштів загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності; відповідальності роботодавців та Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності за реалізацію права застрахованої особи на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за цим законом.
Згідно з пунктом 1 статті 2 Закону № 2240-ІІІ суб`єктами страхування є: страховик Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності; страхувальник роботодавець; застрахована особа найманий працівник, а у випадках, передбачених цим Законом, також інші особи, на користь яких здійснюється загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності. Об`єктом страхування є тимчасова втрата працездатності застрахованою особою.
Пунктом 1 частини першої  статті 35 Закону № 2240-ІІІ передбачено, що допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу), у разі настання в неї страхового випадку - тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві
Таким чином, страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності є загальнообов`язковим особистим страхуванням.
Основами законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Законом № 2240-ІІІ, а також нормами глави 67 ЦК України не передбачено право страховика, який сплатив страхове відшкодування потерпілій особі, на звернення з вимогою до винної особи про відшкодування сплачених застрахованому страхових сум.
Крім того, задоволення таких вимог означає заміну сторін у зобов`язанні, в якому права застрахованої особи на отримання відшкодування переходять до страховика, у той час як відповідно до статті 515 ЦК України не допускається заміна кредитора в зобов`язаннях, нерозривно пов`язаних з особою кредитора, зокрема про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я.
Оскільки сфера дії Закону № 2240-ІІІ поширюється виключно на застрахованих осіб, страхувальників та страховика й цим Законом, а також іншими нормативно-правовими актами не врегульований правовий механізм відносин Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності як страховика з іншими особами, відповідальними за шкоду, завдану життю та здоров`ю застрахованої особи, то до таких правовідносин підлягають застосуванню загальні положення ЦК України щодо страхування.
Вирішуючи цей спір, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшов помилкового висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог і стягнення з відповідача на користь позивача виплаченого страхового відшкодування. 
З наведених вище підстав пред`явлений позов не підлягає задоволенню.
Виходячи з викладеного, внаслідок порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, місцевим судом ухвалено помилкове рішення про задоволення позовних вимог Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, позивачем має бути відшкодовано понесені відповідачем судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання апеляційної скарги та витрати на професійну правничу допомогу.
Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п.п. 3, 4, ст. 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити. 
Рішення Київського районного суду м. Полтави від 25 листопада 2020 року – скасувати та ухвалити нове рішення.
У задоволенні позову Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області до ОСОБА_1 про стягнення майнової шкоди – відмовити.
Стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на корсить ОСОБА_1 3 153 грн. судового збору та 2 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий:                                                                О.Ю. Кузнєцова 
Судді                                                                        С.Б. Бутенко
                                                                       Г.Л. Карпушин