ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

03 червня 2021 року	  м. Одеса	Справа № 916/3105/20	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:  
головуючого: Бєляновського В.В., суддів: Богатиря К.В., Філінюка І.Г. 

при секретарі – Чеголя Є.О.

за участю представників:
від позивача: Стапінський В.О.
від відповідача: Гойко О.Ю.
від третьої особи: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі  
апеляційну скаргу Державного підприємства “Центр державного земельного кадастру”
на рішення господарського суду Одеської області від 16.02.2021, суддя в І інстанції Петренко Н.Д., повний текст якого складено 16.02.2021 в м. Одесі
у справі № 916/3105/20
за позовом: Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях 
до відповідача: Державного підприємства “Центр державного земельного кадастру” 
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Державного підприємства “Одеська об`єднана дирекція будівництва водогосподарських об`єктів” 
про стягнення заборгованості, розірвання договору та виселення        

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях (далі - РВ ФДМ) звернулося до господарського суду Одеської області з позовом до Державного підприємства “Центр державного земельного кадастру” (далі – ДП «Центр ДЗК») про стягнення заборгованості з орендної плати в сумі 111  347,85 грн. та пені в сумі 4 341,11грн., розірвання договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 26.12.2019, укладеного між сторонами, виселення відповідача із займаного державного нерухомого майна, а саме частини нежитлового приміщення 9-го поверху дев`ятиповерхового корпусу будівлі інституту, інвентарний № 11020209, реєстровий № 36849291.1.ЦЯСФКЧ003, загальною площею 213,80 кв.м., за адресою: м. Одеса, вул. Івана та Юрія Лип, 13, що обліковується на балансі Державного підприємства “Одеська об`єднана дирекція будівництва водогосподарських об`єктів”. 
В обґрунтування пред`явлених вимог позивач посилався на те, що відповідач в порушення вимог чинного законодавства та умов укладеного між сторонами договору оренди від 26.12.2019 свої зобов`язання щодо своєчасної щомісячної сплати орендної плати не виконує, за період з 12.01.2020 по 15.10.2020 заборгованість відповідача з орендної плати складає 111  347,85 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача, а також пеню у розмірі 4 341,11грн нараховану за період з 12.01.2020 по 15.10.2020 за прострочення виконання грошового зобов`язання. Позивач зазначав, що несплата відповідачем орендної плати призводить до того, що до державного бюджету не надходять належні кошти, чим порушуються інтереси держави та значною мірою позбавляє позивача того, на що він розраховував при укладенні договору оренди. Крім того, відповідач не здійснив страхування об`єкта оренди. Враховуючи, що таке порушення договору з боку відповідача є істотним, позивач вважав наявними підстави для розірвання договору та виселення відповідача із займаних орендованих нежитлових приміщень.
Рішенням господарського суду Одеської області від 16.02.2021 позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з ДП “Центр ДЗК” до Державного бюджету України заборгованість за договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 26.12.2019 року у розмірі 113  085,31 грн., з яких: 111 347,85 грн. – орендна плата, 1737,46 грн. – пеня.
Договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 26.12.2019 року, укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях та Державним підприємством “Центр державного земельного кадастру” (Центр ДЗК) – розірвано.
Виселено Державне підприємство “Центр державного земельного кадастру” на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях із займаного державного нерухомого майна, а саме частини нежитлового приміщення 9-го поверху дев`ятиповерхового корпусу інституту, інвентарний № 11020209, реєстровий № 36849291.1.ЦЯСФКЧ003, загальною площею 213,80 кв.м., за адресою: м. Одеса, вул. Івана та Юрія Лип, 13, що обліковується на балансі Державного підприємства “Одеська об`єднана дирекція будівництва водогосподарських об`єктів”.
Стягнуто з Державного підприємства “Центр державного земельного кадастру” на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях судовий збір у розмірі 6   306,00 грн. 
В іншій частині вимог – відмовлено. 
Задовольняючи позовні вимоги, господарський суд першої інстанції виходив з підстав доведеності факту невнесення відповідачем орендної плати за користування орендованими нежитловими приміщеннями за період з 12.01.2020 по 15.10.2020, внаслідок чого станом на момент звернення до суду з цим позовом у відповідача існувала заборгованість з орендної плати в сумі 111 347,85 грн., а також відповідачем не здійснено страхування об`єкта оренди, що є підставою для розірвання спірного договору оренди, виселення відповідача із займаних нежитлових приміщень та стягнення зазначеної заборгованості і пені у сумі 1737,46 грн., згідно з обчисленим судом розрахунком, оскільки наданий позивачем розрахунок пені судом визнано частково неправильним, обчисленим без урахування вимог ч. 6 ст. 232 ГК України, відповідно до якої нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
ДП «Центр ДЗК» у поданій до Південно-західного апеляційного господарського суду апеляційній скарзі просить зазначене рішення скасувати в частині стягнення заборгованості за договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 26.12.2019 року у розмірі 113   085,31 грн., з яких: 111 347,85 грн. – орендна плата, 1737,46 грн. – пеня, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Скаржник вважає, що в процесі ухвалення рішення в частині задоволення позовних вимог судом неповно з`ясовано обставини справи, а тому оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм процесуального права, а саме статей 5, 73, 74, 76, 77, 86, 236 ГПК України, і неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме статей 16, 611, 651, 785 ЦК України.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник посилається на те, що до суду першої інстанції ним було подано клопотання про надання розстрочки в погашенні заборгованості з виплати орендної плати, яке обґрунтовано тим, що карантинні заходи негативно вплинули на роботу підприємства, посилили і до того скрутне фінансове становище відповідача, у зв`язку з чим він просив надати можливість погасити заборгованість перед позивачем у розмірі 82 615,57 грн за графіком: до 31.03.2021 - 20 000,00 грн, до 30.04.2021 - 20 000,00 грн, до 31.05.2021 - 20 000,00 грн, до 30.06.2021 - 22 615,57 грн.
Виконання оскаржуваного рішення, яке ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, призведе до нанесення збитків державі в особі Центру ДЗК, що, в свою чергу, може спричинити незаконне стягнення бюджетних коштів та накладення арешту на рахунки і майно підприємства. На даний час, з огляду на тяжку епідеміологічну ситуацію, що склалася не лише в країні, але й світі, Центр ДЗК перебуває у скрутній фінансовій ситуації, оскільки з вищевказаних причин намагається вчасно та в повному обсязі виплачувати заробітну плату, а також здійснювати інші платежі, необхідні для підтримання господарської діяльності підприємства. Однак, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні взагалі не надав оцінки його доводам щодо можливості оформлення розстрочки виплат по заборгованості у зв`язку із скрутним становищем підприємства, що склалося із введенням карантину на території України через спалах коронавірусної інфекції, та прийняв незаконне та необґрунтоване рішення про стягнення основного боргу у розмірі 111 347 ,85 грн, не навівши мотивів, з яких відхилено клопотання про розстрочення виплати заборгованості.
В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції зазначає, що позивачем всупереч частини 6 статті 232 ГК України здійснено нарахування пені за межами шестимісячного строку. Судом зазначено, що ним здійснено власний розрахунок пені, який становить 1737,46 грн, однак такого розрахунку в мотивувальній частині рішення не наведено, що взагалі ставить під сумнів правильність розрахунків штрафних санкцій та є підставою для скасування або зміни оскаржуваного рішення.
Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не надав належної правової оцінки відповідності заявлених матеріально - правових вимог способам захисту прав і охоронюваних законом інтересів позивача, належності та допустимості обраного позивачем способу захисту, чим порушив норми процесуального права, а саме статей 5, 73, 74, 77 ГІІК України, та неправильно застосував норми матеріального права, а саме статті 16 ЦК України, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення. Зважаючи на висновок суду про розірвання договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 26.12.2019 року – звільнення орендованого приміщення є встановленим обов`язком орендаря (при розірванні договору оренди), який не потребує додаткового рішення з боку суду і не вимагає прийняття окремого рішення про виселення, так як це являється наслідком розірвання договору оренди в силу вимог частини 1 статті 785 ЦК України, частини 1 статті 25 Закону України «Про оренду державного та комунального майна». З урахуванням викладеного, скаржник вважає, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права.
Відзив на апеляційну скаргу від РВ ФДМУ не надходив. 
Про день, час і місце розгляду справи учасники судового процесу в порядку передбаченому ст. ст. 120, 121 ГПК України заздалегідь були повідомлені належним чином, проте третя особа не скористалася наданим законом правом на участь свого представника в засіданні суду. 
Оскільки матеріали справи містять обсяг відомостей, достатній для розгляду апеляційної скарги, а частиною 12 ст. 270 ГПК передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності в судовому засіданні представника третьої особи за наявними у справі матеріалами.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у справі матеріали, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Статтею 269 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 26.12.2019 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях (орендодавець) та Державним підприємством „Центр державного земельного кадастру” (орендар) було укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, згідно з п.п. 1.1, 1.2 якого орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування державне нерухоме майно, а саме: частину нежитлового приміщення 9-го поверху дев`ятиповерхового корпусу будівлі інституту, інвентарний № 11020209, реєстровий № 36849291.1.ЦЯСФКЧ003, загальною площею 213,80 кв.м., за адресою: м.  Одеса, вул. Івана та Юрія Лип, буд. 13, що обліковується на балансі Державного підприємства „Одеська об`єднана дирекція будівництва водогосподарських об`єктів”, з метою розміщення суб`єкту господарювання, що здійснює проектні, проектно-вишукувальні, проектно-конструкторські роботи (з метою здійснення діяльності у сфері інжинірингу, геології та геодезії, надання послуг технічного консультування у цих сферах).
Пунктом 1.3. договору передбачено, що стан майна на момент укладення договору визначається в акті приймання-передавання за узгодженням балансоутримувача і орендаря.
Відповідно до п. 2.1. договору орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акту приймання-передавання майна.
Умовами п.п. 3.1, 3.2, 3.3 договору передбачено, що орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.95 №786 та становить без ПДВ за базовий місяць оренди (листопад 2019) – 20  270,18 грн. Орендна плата за перший місяць оренди – грудень 2019, визначається шляхом коригування орендної плати, яка зазначена у абзаці І цього пункту на індекси інфляції за грудень 2019. Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному законодавством. Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.
Згідно з п. 3.6. договору орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 70% до 30% щомісяця не пізніше 12 числа місяця наступного за звітним відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж. Одночасно копія платіжного доручення на перерахування орендної плати до державного бюджету 70% надсилається орендарем орендодавцеві, 30% - балансоутримувачу.
Пунктом 3.7 договору встановлено, що орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується до бюджету та балансоутримувачу у визначеному п.3.6. співвідношенні відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день оплати.
Згідно з п. 3.11. договору у разі припинення (розірвання) договору оренди орендар сплачує орендну плату до дня повернення майна за актом приймання-передавання включно. Закінчення строку дії договору оренди не звільняє орендаря від обов`язку сплатити заборгованість за орендною платою, у повному обсязі, якщо така виникла, ураховуючи санкції, до державного бюджету та балансоутримувачу.
Обов`язки орендаря визначені розділом 5 даного договору, згідно з яким орендар, зокрема, зобов`язався: використовувати орендоване майно відповідно до його мети використання (п.5.1.); своєчасно та у повному обсязі сплачувати орендну плату до державного бюджету та балансоутримувачу (п.5.3.); своєчасно здійснювати за власний рахунок поточний ремонт орендованого майна (п.5.7.); протягом 15 днів з моменту кладення цього договору застрахувати орендоване майно на весь термін дії договору оренди на суму не менше, ніж на його вартість за висновком про вартість на користь балансоутримувача, який несе ризик випадкової загибелі чи пошкодження об`єкта оренди, у порядку, визначеному законодавством, зокрема від пожежі, затоплення, протиправних дій третіх осіб, стихійного лиха і надати орендодавцю та балансоутримувачу копії страхового полісу і платіжного доручення (п.5.8); у разі припинення або розірвання договору повернути балансоутримувачу об`єкт оренди у належному стані, не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, з врахуванням нормального фізичного зносу та відшкодувати балансоутримувачу збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) об`єкту оренди з вини орендаря (п.5.10); здійснювати витрати, пов`язані з утриманням орендованого майна (п.5.11.).
Відповідно до розділу 7 договору орендодавець та балансоутримувач зобов`язуються: 
-          за участю балансоутримувача передати орендарю в оренду майно згідно з цим договором за актом приймання-передавання майна, який підписується одночасно з цим договором (п.7.1.); 
-          не вчиняти дій, які б перешкоджали орендарю користуватися орендованим майном на умовах цього договору (п.7.2.)
Пунктом 9.4 договору встановлено, що орендодавець має право вимагати розірвання договору оренди та (або) відшкодування збитків у разі, якщо орендар:
а) передав об`єкт оренди у користування, у суборенду;
б) своїми діями створює загрозу пошкодження об`єкту оренди;
в) не здійснив страхування об`єкту оренди відповідно до п.5.8. та не застрахував Об`єкт оренди у подальшому на весь термін дії цього договору;
г) не сплачує орендну плату протягом 3-х місяців підряд або несвоєчасно сплачує орендну плату;
д) змінив мету використання об`єкту оренди без дозволу орендодавця та балансоутримувача;
є) перешкоджає або протидіє орендодавцю та балансоутримувачу у проведенні перевірки використання, збереження об`єкту оренди та умов виконання договору;
ж) не укладає договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання об`єкту оренди, надання комунальних послуг брендарю, у т.ч. зі сплати податку на землю відповідно до вимог чинного законодавства;
з) не виконує вимоги протипожежної безпеки;
і) в інших випадках передбачених чинним законодавством.
Пунктом 10.1. визначено, що цей договір укладено строком на 2 роки 11 місяців, який діє з моменту підписання його сторонами.
Відповідно до п.10.3. договору зміни до умов цього договору або його розірвання допускаються за взаємної згоди сторін. Зміни, що пропонуються внести, розглядаються протягом одного місяця з дати їх надходження до розгляду іншою стороною, укладаються у вигляді договору про внесення змін.
За ініціативою однієї із сторін цей договір може бути розірвано за рішенням господарського суду у випадках, передбачених чинним законодавством, та у разі, якщо орендар не погоджується підписувати новий розрахунок орендної плати та відповідні зміни до договору при зміні Методики розрахунку орендної плати.
Згідно з п.10.6 договору чинність договору припиняється внаслідок:
-          закінчення строку, на який його було укладено;
-          загибелі орендованого майна;
-          достроково за взаємною згодою сторін або за рішенням суду;
-          у разі банкрутства орендаря;
-          в інших випадках, прямо передбачених чинним законодавством України.
У разі припинення або розірвання цього договору майно протягом трьох робочих днів повертається орендарем балансоутримувачу (п.10.9. договору).
Відповідно до п. 10.1. договору майно вважається поверненим балансоутримувачу з моменту підписання орендарем та орендодавцем акта приймання-передавання. Обов`язок щодо складання акта приймання-передавання про повернення майна покладається на орендодавця.
Якщо орендар не виконує обов`язку щодо повернення майна, орендодавець має право вимагати від орендаря сплати неустойки у розмірі подвійної орендної плати за користування майном на час прострочення (п.10.11 договору).
Зазначене у даному договорі державне нерухоме майно було передано орендареві від орендодавця за актом приймання-передачі від 26.12.2019р. підписаним орендодавцем, орендарем та балансоутримувачем ДП „Одеська об`єднана дирекція будівництва водогосподарських об`єктів”, яким визначено, що стан майна на момент укладення договору не потребує капітального ремонту.
Як вбачається зі звіту про стан надходження коштів до бюджету в період з 12.01.2020 по 15.10.2020 за об`єкт оренди, що орендується відповідачем, станом на 15.10.2020 у нього існувала прострочена заборгованість з орендної плати в розмірі 111  347,85 грн. 
02.03.2020 позивач направив відповідачеві претензію №11-06-00990, в якій виклав вимогу негайно надати документи, які підтверджують страхування орендованого державного майна на термін дії договору оренди та попередив, що у разі невиконання цієї вимоги буде подано позов до суду щодо розірвання договору оренди у зв`язку з невиконанням його істотних умов.
07.09.2020 позивач направив відповідачеві претензію №11-06-03857, в якій виклав вимогу негайно сплатити до державного бюджету заборгованість з орендної плати у розмірі 82615,57 грн і нараховану пеню в сумі 2867,69 грн. та попередив, що у разі невиконання цієї вимоги буде вимушений звернутись до господарського суду з позовом про розірвання договору оренди та стягнення збитків у вигляді заборгованості з орендної плати і пені, станом на день подання відповідного позову.
Проте, вказані претензії відповідач залишив без відповіді та задоволення, що і стало підставою для звернення позивача до господарського суду з даним позовом.
Предметом позову у справі, яка розглядається, є вимоги позивача про розірвання договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 26.12.2019, укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях і ДП «Центр ДЗК», виселення відповідача із займаного нежитлового приміщення 9-го поверху дев`ятиповерхового корпусу будівлі інституту, загальною площею 213,80 кв.м., за адресою: м. Одеса, вул. Івана та Юрія Лип, 13, що обліковується на балансі Державного підприємства “Одеська об`єднана дирекція будівництва водогосподарських об`єктів”, та стягнення з відповідача до Державного бюджету України заборгованості з орендної плати в сумі 111  347,85 грн. та пені в сумі 4  341,11 грн., обґрунтовані невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором в частині своєчасного і у повному обсязі внесення орендної плати за користування приміщеннями за період з 12.01.2020 по 15.10.2020, наявністю простроченої заборгованості з орендної плати у розмірі 111 347,85 грн. станом на момент звернення до суду з цим позовом, а також не здійсненням страхування об`єкта оренди, що є істотним порушенням умов договору оренди та підставою для розірвання даного договору.
Отже, причиною спору у даній справі стало питання про наявність або відсутність підстав для дострокового розірвання договору оренди, укладеного між сторонами, виселення відповідача із займаних орендованих нежитлових приміщень, що орендувалися ним за цим договором та стягнення заборгованості з орендної плати і пені.  
Звертаючись до господарського суду з даним позовом позивач посилався на те, що в порушення вимог чинного законодавства та умов договору оренди відповідач не сплачував орендну плату взагалі, станом на момент звернення до суду заборгованість з орендної плати за період з 12.01.2020 по 15.10.2020 складає 111347,85 грн., що призводить до недоотримання державним бюджетом належних коштів, чим порушуються права держави та значною мірою позбавляє позивача того, на що він розраховував при укладанні договору, та, крім того, відповідач не здійснив страхування об`єкта оренди, що є підставою для розірвання договору та виселення відповідача із займаних орендованих нежитлових приміщень. 
Предметом доказування у даному спорі є наявність чи відсутність передбачених законодавством підстав для розірвання договору оренди нежитлових приміщень. При цьому сторона, яка ставить питання про розірвання договору, має довести, а суд встановити, наявність таких порушень договору, з якими сам договір або чинне законодавство пов`язує можливість його розірвання в судовому порядку.
Задовольняючи позовні вимоги господарський суд першої інстанції виходив з підстав доведеності факту невнесення відповідачем орендної плати за користування орендованими нежитловими приміщеннями за період з 12.01.2020 по 15.10.2020, внаслідок чого станом на момент звернення до суду з цим позовом у відповідача існувала заборгованість з орендної плати в сумі 111 347,85 грн., а також відповідачем не здійснено страхування об`єкта оренди, що є підставою для розірвання спірного договору оренди, виселення відповідача із займаних нежитлових приміщень та стягнення зазначеної заборгованості і пені у сумі 1737,46 грн., згідно з обчисленим судом розрахунком, оскільки наданий позивачем розрахунок пені судом визнано частково неправильним, обчисленим без урахування вимог ч. 6 ст. 232 ГК України, відповідно до якої нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Колегія суддів погоджується з правомірним та обґрунтованим висновком місцевого суду про задоволення заявлених РВ ФДМУ позовних вимог, з огляду на таке.
З огляду на те, що орендоване майно є державною власністю, до правовідносин, що склалися між сторонами у справі, застосовуються положення спеціального законодавчого акту у сфері регулювання відносин, пов`язаних з передачею державного та комунального майна в оренду, яким є Закон України «Про оренду державного та комунального майна» №157-IX від 03.10.2019, що набрав чинності з 01.02.2020, та Закон України «Про оренду державного та комунального майна» №2269-ХІІ від 10.04.1992, який втратив чинність з 01.02.2020, однак, був чинним станом на час укладення спірного договору, а також положення Цивільного кодексу України і Господарського кодексу України.
В силу положень ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України  зобов`язання виникають з підстав, встановлених  статтею 11 цього Кодексу.
За змістом п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з ст. 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з врахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з ст. 629 ЦК України  договір  є обов`язковим  для   виконання сторонами. Зобов`язання, в свою чергу, згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього  Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.
Відповідно до ч.1 ст. 179 ГК України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.  
Статтею 193 ГК України  встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Статтею 759 ЦК України, яка кореспондується з ч. 1 ст. 283 ГК України, визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.  
Відповідно до частини 3 статті 291 ГК договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу.
Зокрема, у статті 783 ЦК України, визначено, що наймодавець має право вимагати розірвання договору найму, якщо наймач користується річчю всупереч договору або призначенню речі; наймач без дозволу наймодавця передав річ у користування іншій особі; наймач своєю недбалою поведінкою створює загрозу пошкодження речі; наймач не приступив до проведення капітального ремонту, якщо обов`язок проведення капітального ремонту був покладений на наймача.
Поряд із цим повинно бути враховано положення частини 2 статті 651 ЦК, які є загальними для розірвання договору та які передбачають можливість розірвання договору за рішенням суду на вимогу однієї з сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, установлених договором або законом.
Статтею 782 ЦК передбачено спеціальний спосіб розірвання договору шляхом вчинення наймодавцем односторонньої відмови від нього, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд.
Визначена наведеною статтею можливість розірвати договір найму шляхом відмови від договору в позасудовому порядку є правом, а не обов`язком наймодавця.
Право наймодавця на відмову від договору найму, передбачене частиною 1 статті 782 ЦК, не є перешкодою для звернення наймодавця (орендодавця) до суду з вимогою розірвати договір у разі несплати наймачем (орендарем) платежів, якщо вбачається істотне порушення умов договору.
За змістом статей 18, 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» №2269-ХІІ, орендар зобов`язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі. Орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності. Строки внесення орендної плати визначаються у договорі.
Частинами 1, 4 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» №157-IX також передбачено, що орендна плата встановлюється у грошовій формі і вноситься у строки, визначені договором. Орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків провадження господарської діяльності.
Обов`язок орендаря своєчасно і в повному обсязі вносити орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності та не пізніше 12 числа місяця наступного за звітним встановлено в пунктах 3.6, 5.3, 5.9 договору оренди.
Згідно з частиною 2 статті 24 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» №157-IX, договір оренди може бути достроково припинений за рішенням суду та з інших підстав, передбачених цим Законом або договором.
За встановлених у справі обставин, аналогічні за змістом умови наведено і у пункті 9.4 договору оренди нерухомого майна від 26.12.2019, укладеного між сторонами. 
Зокрема, пунктом 9.4 договору передбачено, що орендодавець має право вимагати розірвання договору оренди у разі, зокрема, якщо орендар не сплачує протягом 3-х місяців підряд або не своєчасно сплачує орендну плату.
При цьому порушення відповідачем умов договору оренди нерухомого майна щодо своєчасного і в повному обсязі внесення платежів за користування орендованим нерухомим майном, є істотним, оскільки значною мірою позбавляє позивача того, на що він розраховував при укладенні договору, зокрема надходження відповідних коштів з орендної плати до державного бюджету із подальшим їх розподіленням відповідно до законодавства.
Застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом, саме з підстави істотності допущеного порушення договору, визначеної через іншу оціночну категорію - значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, - відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за змістом статті 3 ЦК належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.
Отже, істотне порушення орендарем (наймачем) такої умови договору оренди державного (комунального) майна, як невнесення орендної плати, є достатньою правовою підставою для дострокового розірвання зазначеного договору оренди в судовому порядку.
У разі звернення до суду з вимогою про розірвання договору оренди у зв`язку з несплатою орендарем орендної плати своєчасно і у повному обсязі позивачу необхідно довести факт такої несплати та її триваючий характер.
Обов`язок доказування і подання доказів встановлено статтею 74 ГПК України, за змістом частин 1, 3 якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Статтею 76 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом (частина 3 статті 760 ЦК України).
Сферу орендних відносин, предметом яких є державне майно, врегульовує Закон України "Про оренду державного та комунального майна" №157-IX, згідно з частиною 2 статті 24 якого, договір оренди може бути достроково припинений за рішенням суду та з інших підстав, передбачених цим Законом або договором.
Конституційний Суд України виходить з того, що співвідношення між нормами Кодексу і законів, які регулюють особливості найму (оренди) окремих видів майна, полягає в тому, що норми цих законів тією чи іншою мірою встановлюють правовий механізм реалізації відповідної норми Кодексу або передбачають додаткові умови її реалізації, або виключають застосування норм Кодексу, якщо це прямо передбачено ними чи випливає з їхнього змісту (абзац четвертий мотивувальної частини рішення від 10 грудня 2009 року у справі N 1-46/2009).
Підсумовуючи викладене, колегія суддів зауважує, що таке істотне порушення орендарем (наймачем) такої умови договору оренди державного нерухомого майна, як систематичне (два і більше разів) своєчасне (у строк встановлений договором) невнесення орендної плати або сплата не в повному обсязі, а також невиконання сторонами інших своїх зобов`язань, в тому числі несплата інших обов`язкових платежів, є достатньою правовою підставою для дострокового розірвання вказаного договору оренди в судовому порядку та повернення орендованого майна орендодавцю (наймодавцю) згідно з частиною 2 статті 24 Закону України "Про оренду державного та комунального майна"№157-IX.
При цьому, сплата заборгованості з орендної плати та інших обов`язків платежів як після відкриття провадження у справі, так і напередодні подання позову не може виправдовувати бездіяльність відповідача, як господарюючого суб`єкта, якщо має місце неодноразове прострочення сплати цих платежів по договору, та бути підставою для висновку про відсутність істотного порушення умови договору оренди, оскільки однією із кваліфікуючих ознак договору оренди є його оплатний характер, відповідно до частини 1 статті 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" № 2269-ХІІ, частини 4 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-IX, орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків провадження господарської діяльності.
У даному випадку за умовами договору у орендаря був прямий обов`язок перераховувати щомісячно 100% орендної плати не пізніше 12 числа місяця наступного за звітним до державного бюджету та балансоутримувачу.
З матеріалів справи вбачається, що підставою для розірвання договору позивач визначив несплату орендної плати за користування приміщеннями протягом 9-ти місяців підряд у період з 12.01.2020 по 15.10.2020, наявність простроченої заборгованості з орендної плати у розмірі 111  347,85 грн. станом на момент звернення до суду з цим позовом, що є істотним порушенням умов договору оренди та підставою для розірвання даного договору.
Судом встановлено, що вищевказана заборгованість відповідачем не погашена.
Така обставина – несплата орендної плати, нарахованої з 12.01.2020 по 15.10.2020, є достатньою підставою для дострокового розірвання договору оренди державного майна, враховуючи ту обставину, що це майно є державним, орендна плата сплачується до державного бюджету, тому систематичне (два і більше разів)  невнесення орендної плати завдає істотної шкоди державному бюджету, і в такому разі має місце неефективне використання державного майна. 
Оскільки встановлені судом обставини щодо не виконання відповідачем свого обов`язку щодо сплати орендної плати за користування приміщеннями протягом 9-ти місяців підряд у період з 12.01.2020 по 15.10.2020, наявності простроченої заборгованості з орендної плати у розмірі 111  347,85 грн. станом на момент звернення до суду з цим позовом, достатньо для висновку щодо дострокового розірвання договору оренди державного майна, колегія суддів вважає, що немає необхідності розглядати інші доводи позивача в обґрунтування пред`явлених вимог. 
Наведений правовий висновок щодо застосування норм права до спірних правовідносин викладено в постановах Верховного Суду від 11.12.2019 у справі № 917/28/19, від 13.11.2019 у справі № 908/399/17, від 11.03.2020 у справі № 914/4101/15.
За таких обставин, суд попередньої інстанції надавши вірну юридичну оцінку обставинам справи та правильно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для розірвання договору оренди нерухомого майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону України „Про оренду державного та комунального майна” №157-IX, у разі припинення договору оренди орендар зобов`язаний протягом трьох робочих днів з дати припинення договору повернути орендоване майно в порядку, визначеному договором  оренди.
Відповідно до п. 5.10. договору у разі припинення або розірвання договору орендар зобов`язаний повернути балансоутримувачу об`єкт оренди у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду, з врахуванням нормального фізичного зносу та відшкодувати балансоутримувачу збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) об`єкту оренди з вини орендаря.
Пунктами 10.9., 10.10. договору передбачено, що у разі припинення або розірвання цього договору майно протягом трьох робочих днів повертається орендарем балансоутримувачу. Майно вважається поверненим балансоутримувачу з моменту підписання орендарем та орендодавцем акта приймання-передавання. Обов`язок щодо складання акта приймання-передавання про повернення майна покладається на орендодавця.  
Отже, встановлені апеляційним судом обставини, з урахуванням положень ст. 25 Закону України „Про оренду державного та комунального майна" №157-IX та п. п. 5.10, 10.9, 10.10 договору оренди свідчать, що задоволення позовної вимоги про виселення відповідача із займаних орендованих нежитлових приміщень, що орендувалися ним за цим договором, спрямоване на остаточне відновлення порушених прав позивача, у зв`язку з чим, позовні вимоги у цій частині є обґрунтованими та правомірно були задоволені місцевим судом. 
З цих підстав колегія суддів не бере до уваги помилкове твердження скаржника про обрання позивачем неналежного способу захисту порушеного права, тому що зважаючи на висновок суду про розірвання договору оренди нерухомого майна  від 26.12.2019 року – звільнення орендованого приміщення є встановленим обов`язком орендаря, який не потребує додаткового рішення з боку суду і не вимагає прийняття окремого рішення про виселення, так як це являється наслідком розірвання договору оренди в силу вимог частини 1 статті 785 ЦК України, частини 1 статті 25 Закону України «Про оренду державного та комунального майна». 
Не спростовуючи факту несплати орендної плати у спірний період з 12.01.2020 по 15.10.2020, відповідач в апеляційній скарзі вказує те, що до суду першої інстанції ним було подано клопотання про надання розстрочки в погашенні заборгованості з виплати орендної плати, яке обґрунтовано тим, що карантинні заходи негативно вплинули на роботу підприємства, посилили і до того його скрутне фінансове становище, у зв`язку з чим він просив надати можливість погасити заборгованість перед позивачем у розмірі 82 615,57 грн за графіком: до 31.03.2021 - 20 000,00 грн, до 30.04.2021 - 20 000,00 грн, до 31.05.2021 - 20 000,00 грн, до 30.06.2021 - 22 615,57 грн. Однак, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не надав оцінки його доводам щодо можливості оформлення розстрочки виплат по заборгованості у зв`язку із скрутним становищем підприємства, що склалося із введенням карантину на території України через спалах коронавірусної інфекції, та прийняв незаконне та необґрунтоване рішення про стягнення основного боргу у розмірі 111 347 ,85 грн, не навівши мотивів, з яких відхилено клопотання про розстрочення виплати заборгованості.
Як вбачається з матеріалів справи, в обґрунтування поданого клопотання про розстрочку виконання судового рішення відповідач посилався на те, що Одеська регіональна філія ДП «Центр ДЗК» до теперішнього часу не має змоги повноцінно працювати, так як карантин продовжується і це посилює скрутне фінансове становище та впливає на виконання обов`язків орендаря щодо своєчасної оплати за оренду приміщення.
Разом з тим, відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 18 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Згідно з ст. 331 ГПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.
Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.
Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.
Вказана норма визначає процесуальну можливість вирішення питань, пов`язаних з проблемами, що виникають під час виконання рішення господарського суду. У процесі виконання рішення ймовірне виникнення обставин, що ускладнюють виконання чи роблять його неможливим.
Розстрочка означає виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частки також повинні визначатись господарським судом. Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. 
При цьому необхідно враховувати, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 331 ГПК України, ця норма не вимагає, і господарський суд законодавчо обмежений річним терміном відстрочки чи розстрочки виконання рішення з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів в економіці держави та інші обставини справи, зокрема, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, тощо.
Таким чином, законодавець у будь-якому випадку пов`язує розстрочення виконання судового рішення у судовому порядку з об`єктивними, непереборними, винятковими обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення.
При цьому положення ГПК України не містять визначеного переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання. Тому суд повинен оцінити докази, що підтверджують зазначені обставини, за правилами ст. 86 такого кодексу. Відповідно до вказаної статті господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Разом з тим необхідно враховувати, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 № 11-рп/2012); відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II); за певних обставин затримка з виконанням судового рішення може бути виправданою, але затримка не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 ст. 6 Конвенції права (див. рішення у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії", № 22774/93, п. 74, ECHR 1999-V).
Враховуючи те, що існування заборгованості, підтверджене обов`язковими та такими, що підлягають виконанню, судовими рішеннями, надає особі, на чию користь воно було винесено, "легітимні сподівання" на те, що заборгованість буде йому сплачено та така заборгованість становить "майно" цієї особи у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції (рішення у справі "Пономарьов проти України" від 03.04.2008), то з метою недопущення порушення гарантованих Конституцією України та Конвенцією права на справедливий суд та права на повагу до приватної власності суд, який надає відстрочку чи розстрочку у виконанні рішення, у кожному конкретному випадку повинен встановити: 1) чи затримка у виконанні рішення зумовлена особливими і непереборними обставинами; 2) чи передбачена домовленістю сторін чи у національному законодавстві компенсація "потерпілій стороні" за затримку виконання рішення, ухваленого на його користь судового рішення, та індексації присудженої суми; 3) чи не є період виконання рішення надмірно тривалим для стягувача як "потерпілої сторони"; 4) чи дотримано справедливий баланс інтересів сторін у спорі.
Тобто, у цьому контексті для виправдовування затримки виконання рішення суду недостатньо лише зазначити про відсутність у боржника коштів. Обов`язково мають враховуватися і інтереси іншої сторони спору, на користь якої прийнято рішення.
Таким чином, на державу покладено позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як у теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 у справі "Чижов проти України", заява № 6962/02). 
Отже, питання про розстрочення виконання рішення суду господарські суди мають вирішувати із дотриманням балансу інтересів сторін. Необхідною умовою задоволення заяви про розстрочення виконання рішення суду є з`ясування питання щодо дотримання балансу інтересів сторін, господарські суди повинні досліджувати та оцінювати доводи та заперечення як позивача, так і відповідача, а також дотримуватися розумного строку розстрочення.
При цьому, розстрочка виконання рішення є правом, а не обов`язком суду, яке, до того ж, реалізується у будь-який час від набрання рішенням законної сили та до його фактичного повного виконання, але виключно у виняткових випадках та за наявністю підстав, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
Таким чином, особа, яка подала заяву про відстрочку або розстрочку виконання рішення повинна довести наявність обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення господарського суду у даній справі. До заяви мають бути додані докази, які підтверджують обставини, викладені в заяві щодо неможливості чи ускладнення виконання рішення.
Разом з тим, відповідачем в обґрунтування підстав надання розстрочки, до клопотання не надано жодного доказу, який би свідчив про погіршення його майнового стану у зв`язку із запровадженням на території України карантинних заходів.
Відповідно до частини першої статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За приписами ч.1 ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).
Однак, станом на час звернення з клопотанням про розстрочення виконання судового рішення у даній справі, докази на підтвердження скрутного матеріального становища відповідача в матеріалах справи відсутні, до заяви про розстрочення заявником не подавалися.
Колегія суддів враховує ту обставину, що майно, яке орендувалося відповідачем за договором оренди від 26.12.2019, є державним, орендна плата сплачується до державного бюджету, тому невнесення орендної плати завдає істотної шкоди державному бюджету, і в такому разі має місце неефективне використання державного майна.
Апеляційним судом також  враховано, що сторони знаходяться в рівних економічних умовах і в одній державі, тому скрутний фінансовий стан відповідача є недостатньою причиною для розстрочення. Відповідачем не надано доказів, які б підтверджували наявність конкретних обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення суду про стягнення коштів у визначений строк, зокрема відповідач жодним чином не підтверджує свого скрутного матеріального становища, наприклад наданням довідок або виписок про відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, наявність заборгованості по заробітній платі перед працівниками підприємства, не доведено наявності виняткових обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
Таким чином, із підстав, умов та меж надання розстрочки виконання судового рішення слідує, що безпідставне надання розстрочки без обґрунтованих на те мотивів, надану на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.
Відтак, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про те, що виходячи з вимог процесуального законодавства, вирішуючи питання про розстрочку виконання рішення у даній справі, клопотання відповідача задоволено бути не може, адже на підтвердження обставин, викладених у клопотанні про розстрочення, заявником не надано відповідних доказів, що в силу приписів статей 73, 76 ГПК України є підставою вважати про недоведеність обставин, які відповідач виклав у клопотанні.
Таким чином, судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач не спростувавши за допомогою законодавчо встановлених засобів доказування факту передання йому у фактичне користування орендованих нежитлових приміщень, не надав суду належних доказів своєчасної сплати орендних платежів за період з 12.01.2020 по 15.10.2020, у зв`язку з чим прострочений борг відповідача перед позивачем в сумі 111 347,85 грн. обґрунтовано визнано судом першої інстанції таким, що підлягає стягненню.
За прострочення виконання грошового зобов`язання позивач нарахував відповідачеві на підставі п. 3.7 договору – 4341,11 грн. пені за період з 12.01.2020 по 15.10.2020.
Пунктом 3.7 договору встановлено, що орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується до бюджету та балансоутримувачу у визначеному п. 3.6. співвідношенні відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день оплати.
          Статтею 175 ГК України встановлено, що майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.
Статтею 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу. 
          Згідно з ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.          
Частиною 2 ст. 551 ЦК України передбачено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. 
          Відповідно до вимог ст. ст. 626, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і договір є обов`язковим до виконання.
          Невиконання зобов`язання або виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України є порушенням зобов`язання.
Таким чином, оскільки факт порушення встановленого умовами договору оренди строку виконання грошового зобов`язання з боку відповідача є встановленим, і останнім не спростовано, то, відповідно, і вимога позивача про стягнення з відповідача пені,  є обґрунтованою. 
За результатами перевірки наданого позивачем розрахунку пені судом першої інстанції встановлено, що він є частково неправильним, обчисленим без урахування вимог ч. 6 ст. 232 ГК України, відповідно до якої нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, а тому здійснивши власний розрахунок суд дійшов висновку, що розмір згаданої пені складає 1  737,46 грн. Такий розрахунок відповідає умовам укладеного сторонами договору оренди та чинному законодавству і відповідачем не спростований як в цілому, так і за його складовими, доводи відповідача не містять власного контррозрахунку, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та правильно були задоволені місцевим судом, а викладене в апеляційній скарзі посилання відповідача на те, що такого розрахунку в мотивувальній частині рішення не наведено, не заслуговує на увагу.
З огляду на наведене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції  про наявність підстав для часткового задоволення позову.
Інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок. 
При цьому, колегія суддів вважає, що вказана скаржником обставина не наведення місцевим судом мотивів, з яких відхилено його клопотання про розстрочення виплати заборгованості, не є достатньою підставою  для скасування оскарженого рішення, адже таке порушення не призвело до тих наслідків, з якими приписи ст. 277 ГПК України пов`язують необхідність скасування судового рішення через порушення норм процесуального права.
Так, в силу приписів ч. ч. 2, 3 ст. 277 ГПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо:
1) справу розглянуто неповноважним складом суду;
2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою;
3) справу (питання) розглянуто господарським судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою;
4) суд прийняв судове рішення про права, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі;
5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні;
6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу;
7) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що в силу ч. 2 ст. 277 ГПК України оскаржуване рішення не може бути скасовано, оскільки допущене місцевим судом порушення норм процесуального права не призвело до неправильного вирішення справи.
Принцип змагальності (ст. 13 ГПК України) та принцип рівності сторін (ст. 7 ГПК України), які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції. Вони вимагають "справедливого балансу" між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною.
Місцевим господарським судом при прийнятті рішення було дотримано вказаних принципів та забезпечено сторонам справедливий судовий розгляд, взято до уваги інтереси учасників справи та почуто їх, що відповідає вимогам ГПК України та п. 1 ст. 6 Конвенції.
За змістом статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
ЄСПЛ у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може різнитися залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Устименко проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нелюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного й обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.
Неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права чи істотного порушення норм процесуального права при вирішенні даного спору по суті, судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому безпредметне посилання скаржника  в цій частині не приймається до уваги.
З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів вважає доводи викладені скаржником в апеляційній скарзі необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами та не відповідають вимогам закону, що регулює спірні правовідносини. За таких обставин колегія суддів не знаходить законних підстав для повного чи часткового задоволення вимог апеляційної скарги. 
Враховуючи викладене та беручи до уваги унормовані статтею 269 ГПК України межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було повно та всебічно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, що дає підстави для залишення його без змін.
З огляду на те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає то в порядку  ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги в сумі покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 253, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Південно-західний апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Одеської області від 16 лютого 2021 року у справі № 916/3105/20 залишити без змін, а апеляційну скаргу Державного підприємства “Центр державного земельного кадастру” - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повна постанова складена 07.06.2021р.

Головуючий  суддя:                                                              Бєляновський В.В.

          Судді:                                                                            Богатир К.В.

                                                                                                 Філінюк І.Г.