ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3913/21 Справа № 204/2184/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Дубіжанська Т. О. Доповідач - Макаров М. О.	

Категорія 27

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.
при секретарі – Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2020 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , відповідно до якого, просить стягнути з останньої борг за договором позики від 27 лютого 2019 року в сумі 1 037 672 грн., які складаються з 1 000 000 грн. суми основного боргу, 3% річних від простроченої суми у розмірі 3770 грн., інфляційні втрати – 8000 грн. та 25902 грн. – пені, а також стягнути судові витрати по справі.
Позов мотивовано тим, що 27 лютого 2019 року ОСОБА_3 передав, а відповідач ОСОБА_1 прийняла в борг грошові кошти в сумі 1 000 000 грн., які зобов`язалася повернути до 27 лютого 2020 року, що підтверджується умовами договору. Однак до цього часу відповідач борг не повернула, чим порушила умови виконання взятих на себе зобов`язань. Зазначені обставини стали підставою для звернення до суду.
Рішенням  Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2020 року позов задоволено та ухвалено стягнути з ОСОБА_1  на користь  ОСОБА_3  заборгованість за договором позики від 27 лютого 2019 року, в сумі 1000 000 грн., 25 902 грн. – пені за прострочення виконання зобов`язання, 3770 грн. – 3% річних, 8000 грн. – інфляційних втрат, судові витрати по справі у розмірі 10376 грн. 80 коп., а всього: 1 048 048 грн. 80 коп..
Рішення суду мотивовано тим, що позивач надав суду належні та допустимі докази виникнення між сторонами позикових правовідносин, а тому позовні вимоги є законними та обґрунтованими.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.
Так, судом встановлено, що 27 лютого 2019 року, між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_1 був укладений договір позики у письмовій формі, згідно умов якого позивач надав у користування відповідачу позику в сумі 1 000 000 грн., з кінцевим терміном поверненням до 27 лютого 2020 року, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 5). 
Крім того, факт отримання відповідачкою грошей підтверджується самим договором, а саме п. 2 цього договору, де зазначено, що предмет позики 1 000 000 грн. переданий Позикодавцем Позичальнику безпосередньо при підписанні сторонами цього Договору. 
Підписання цього договору Позичальником є підтвердження отримання ним грошових коштів від позикодавця при підписанні цього договору. 
Задовольняючи позовні вимоги, районний суд обґрунтовано виходив з того, що позивач надав суду належні та допустимі докази виникнення між сторонами позикових правовідносин, тоді як доводи сторони відповідача ці докази не спростовують, з урахуванням чого, неповернута сума боргу відповідача перед позивачем за договором позики від 27 лютого 2019 року становить 1 000 000 грн. та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Згідно умов договору позики, строк виконання зобов`язання за Договором визначеним пунктом 3, згідно якого позичальник зобов`язується повернути позикодавцю всю суму боргу єдиним платежем в готівковій формі не пізніше 27 лютого 2020 року.
Також пунктом 4 Договору визначені штрафні санцкії за неналежне виконання зобов`язання, а саме у випадку несвоєчасного або не в повному обсязі повернення предмета позики позичальник сплачує позикодавцю неустойку у формі пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення. За порушення грошового зобов`язання, на вимогу Позикодавця, позичальник також зобов`язується оплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від суми заборгованості.
Враховуючи наведене вище, строку прострочення виконання зобов`язання, слід здійснювати з дня, наступного після дати повернення коштів, тобто з 28 лютого 2020 року. В той же час, станом на 28 лютого 2020 року обсяг невиконаного зобов`язання складав 1 000 000 грн., в свою чергу, строк прострочення з повернення залишку боргу складатиме з 28 лютого 2020 року по 14.04.2020 року включно (46 днів).
Вищезазначені періоди суд першої інстанції використовував при обрахуванні пені, 3% річних та інфляційних втрат.
Згідно відомостей Держстату, індекс інфляції в березні складав 100,8 %, таким чином, сума інфляційних втрат складає : (1000 000 х 100,8% / 100) – 1000 000 = 8000 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
Крім того, умовами укладеного договору позики стягнення неустойки (пені) було передбачено у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, а тому вимоги позову в цій частині також обґрунтовані.
Згідно відомостей з офіційного сайту НБУ, розмір облікової ставки становив: з 28 лютого 2020 року по 12 березня 2020 року (14 днів) – 11%, а з 13 березня 2020 року по 14.04.2020 року (32 дні) – 10 %.
Отже сума пені за заявлений період становить: (1млн. грн. х 22%/365х14) + (1 млн.грн. х 20%/365х32) = (8438,36 грн. + 17534,25 грн.) = 25 972,61 грн., в свою чергу, суд також, відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу, не може вийти за межі заявлених вимог в розмірі 25 902 грн., які підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача, а позовні вимоги в цій частині, також підлягають задоволенню.
Враховуючи те, що заборгованість відповідачем за договором позики не повернута, наслідком чого стали збитки позивача, з урахуванням аналізу вказаних норм закону, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення суми боргу, 3% річних, інфляційних втрат та пені з відповідача та необхідність їх задоволення.
Таким чином, загальна сума, яка підлягає стягненню на користь позивача, визначається наступним чином: несплачена частина боргу 1 000 000 грн., 25 902 грн. – пеня за прострочення виконання зобов`язання, 8000 грн. – інфляційних втрат, 3770 грн. – 3% річних.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Частиною 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (в т.ч. грошові кошти в такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Статтею 1047 ч. 2 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. При цьому, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог щодо Кодексу.
Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Із ст. 545 ЦК України, яка регулює підтвердження виконання зобов`язання, вбачається, що якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливістю виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити йому суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. 
Відповідно до ст. ст. 610-612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.
Згідно ч. 1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.
Відповідно до ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності, договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.
Згідно ч. 1 ст. 547 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.
Встановивши, що за укладеним договором позики позивач передав відповідачці 1 000 000 грн., які останньою повернуті не були, суд першої інстанції керуючись зазначеними нормами права дійшов обґрунтованого висновку про стягнення на користь позивача із  ОСОБА_1   заборгованість за договором позики від 24 жовтня 2017 року в розмірі 1000 000 грн., 25 902 грн. – пені за прострочення виконання зобов`язання, 3770 грн. – 3% річних, 8000 грн. – інфляційних втрат. 
Доводи апелянта в скарзі про те, що вона не отримувала в позику грошові кошти від ОСОБА_3 , а наданий ним до суду оригінал договору позики мав ознаки неодночасності виконання його фрагментів, крім того, вказані в ньому паспортні дані не відповідають дійсності, - колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на те, що вони зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлених обставин справи та спрямовані на переоцінку доказів у справі. 
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно відхилив її клопотання щодо призначення експертизи, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки для призначення судової почеркознавчої експертизи необхідно надання суду та експертам вільних, умовно-вільних та експериментальних зразків почерку особи, яка підлягає ідентифікації, з зазначеною метою, однак відповідачка до суду не з`явилась, незважаючи на неодноразове відкладення судових засідань. 
Інші приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
Доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
З`ясувавши в достатньо повному обсязі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.
Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 — залишити без задоволення.
Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2020 року — залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко