ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

26 квітня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 340/4336/20	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача:  Шальєвої В.А.
суддів:                           Білак С.В., Олефіренко Н.А.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу Державної судової адміністрації України на рішення Кіровоградського  окружного адміністративного суду від 16.12.2020 р. (суддя Пасічник Ю.П.) в справі № 340/4336/20 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі  Державної казначейської служби України, Державної судової адміністрації України, третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області, про відшкодування шкоди, 
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом  до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України (далі – ДКСУ),  Державної судової адміністрації України (далі – ДСА), третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Територіалье управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області (далі – ТУ ДСА), про стягнення за рахунок коштів Державного бюджету України, головним розпорядником яких є ДСА, шляхом безспірного списання ДКСУ на його користь матеріальної шкоди у вигляді недоотриманої суддівської винагороди за період з 18.04.2020 р. по 27.08.2020 р. у розмірі 190  386,53 грн., заподіяної прийняттям неконституційного правового акту.           
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду  від  16.12.2020 р. позов задоволено, стягнуто з держави України за рахунок коштів Державного бюджету України, головним розпорядником яких є Державна судова адміністрація України, шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України на його користь матеріальної шкоди у вигляді недоотриманої суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року у розмірі 190 386,53 грн., заподіяної прийняттям неконституційного правового акту.
Відповідач ДСА в апеляційній скарзі  просить скасувати рішення  з підстав  неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм  процесуального права, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Вказує, що з 18.04.2020 р. ТУ ДСА не мало правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди поза межами видатків держбюджету та без застосування обмежень, встановлених Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2020 р. № 294-ІХ зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»  від 13.04.2020 р. № 553-ІХ. Зазначає, що Конституційним Судом України в резолютивній частині рішення від 28.08.2020 р. № 10-р/2020 чітко визначено про втрату чинність положеннями приведених законів щодо обмеження розміру суддівської винагороди з 28.08.2020 р. Тому вважає, що Рішення Конституційного Суду України не може впливати на спірні правовідносини, які виникли до прийняття цього рішення, рішення не має ретроактивності. На думку апелянта, мотивувальна частина рішення Конституційного Суду України в частині необхідності виплати суддям компенсації, пов`язаної з тимчасовим обмеженням суддівської винагороди, не є нормою права, обов`язкової для виконання.
Враховуючи відсутність закону, який встановлював би правове регулювання порядку та умов відшкодування матеріальної шкоди, завданої  актами, що визнані неконституційними, а також у зв`язку з тим, що рішення Конституційного Суду України не поширюється на правовідносини, що виникли до його ухвалення, позовні вимоги щодо відшкодування матеріальної шкоди,  заподіяної прийняттям неконституційного акта, не можуть бути задоволені. 
Вважає, що судом першої інстанції безпідставно справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження.
Справа судом розглянута  без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з відсутністю клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.
Перевіривши  законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить до висновку, що апеляційна скарга не може бути  задоволена  з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що Указом Президента України «Про призначення суддів» №348/2017 від 02.11.2017 року ОСОБА_1 призначено суддею Ульяновського районного суду Кіровоградської області.
За період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року позивачеві нараховано та виплачено суддівську винагороду не у відповідності до положень ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а в обмеженому розмірі згідно зі ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року.
Відповідно до довідки ТУ ДСА  у Кіровоградській області №352 від 30.09.2020 р. загальна сума обмеження суддівської винагороди позивача за період з 18.04.2020 р. по 27.08.2020 р. становить 190 386,53 грн.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив  з того, що положеннями  статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»   обмежений розмір суддівської винагороди позивача, внаслідок чого він недоотримав 190  386,53 грн., а внаслідок визнанням цих положень неконституційними завдана шкода підлягає стягненню  відповідно до  статті 152 Конституції України.
Суд визнає такий висновок обґрунтованим, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 працює на посаді судді Ульяновського районного суду Кіровоградської області. 
          За відомостями, які містяться в довідці ТУ ДСА від 30.09.2020 р. № 352, (а.с. 26) в період з 18.04.2020 р. по 27.08.2020 р. ТУ ДСА  нараховувалась ОСОБА_1 суддівська винагорода із обмеженням її розміру в наступних розмірах: у квітні 2020 р. сума обмеження склала 2 555,53 грн., у травні 2020 р. -  53 666,00 грн., у червні 2020 р.  – 53 666,00 грн.,  у липні 2020 р. – 53 666,00 грн., у серпні 2020 р. – 26 833,00 грн.
Загальна сума обмеження суддівської винагороди за період з 18.04.2020 р. по 27.08.2020 р. складає 190 386,53 грн. 
Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.
Статтею 8 Конституції України  визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Конституція України  має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі  Конституції України  і повинні відповідати їй.
Норми  Конституції України  є нормами прямої дії.
Відповідно до частини другої  статті 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Статтею 130 Конституції України  визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначає Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 р. №  1402-VIII (далі – Закон № 1402-VIII).
Частиною першою  статті 135 Закону № 1402-VIII визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами, що повністю узгоджується з приписами частини другої   статті 130 Конституції України.
Зазначені конституційні запобіжники мають на меті унеможливлення свавільного встановлення або зміни законодавцем розміру винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу через інші законодавчі акти.
Відповідно до частини другої  статті 135 Закону № 1402-VIII  суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
У частині третій  статті 135 Закону № 1402-VIII базовий посадовий оклад судді місцевого суду визначений в розмірі 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.
Частиною дев`ятою статті 135 Закону № 1402-VIII визначено, що обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.
Отже, з огляду на приписи частини другої статті 130 Конституції України  та частини першої   статті 135 Закону № 1402-VIII,    розмір суддівської винагороди, зокрема і граничний розмір останньої, можуть визначатись виключно  Законом України «Про судоустрій і статус суддів».
12 березня 2020 року набрала чинності  постанова Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», якою з 12 березня 2020 року на всій території України установлено карантин, кінцева дата якого з урахуванням внесених до вказаної постанови змін неодноразово змінювалася, збільшуючи строк дії карантину.
18 квітня 2020 року набрав чинності  Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553-IX, яким Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено статтею 29 такого змісту:
«Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.
Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті)».
Рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року № 10-/2020 у справі № 1-14/2020 (230/20) визнано такими, що не відповідають  Конституції України  (є неконституційними), положення:
- частин першої, третьої  статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ  зі змінами;
- абзацу дев`ятого пункту 2  розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ.
Судом встановлено, що загальна сума обмеження суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 18.04.2020 р.  по 27.08.2020 р.  склала 190 386,53 грн. 
Зазначену суму суддівської винагороди, яка не отримана внаслідок обмеження розміру с суддівської винагороди, позивач визначає як збитки у вигляді недоотриманих доходів.
Згідно з частинами першою – третьою   статті 22 Цивільного кодексу України  особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Збитками є:
1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);
2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.
Отже,  Цивільний кодекс України  визнає, що особа вправі вимагати відшкодування шкоди у вигляді доходів, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Суд зазначає, що недоотриманні суми суддівської винагороди в період дії закону, який визнано неконституційним, є збитками для позивача у вигляді недоотриманих доходів (упущена вигода).
Відповідно до  статті 152 Конституції України  закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають  Конституції України  або якщо була порушена встановлена  Конституцією України  процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.
Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.
В силу частини третьої   статті 8 Конституції України  норми  Конституції України  є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі  Конституції України  гарантується.
Отже,  Конституцією України  встановлено процедуру захисту прав особи внаслідок дії законодавчих актів, визнаних неконституційними, шляхом відшкодування державою матеріальної шкоди.
Відповідно до частини четвертої статті 55 КАС України  держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника.
Частиною першою  статті 25 Бюджетного кодексу України  визначено, що Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
Згідно з частиною першою   статті 43 Бюджетного кодексу України  при виконанні Державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Казначейство України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.
Казначейське обслуговування бюджетних коштів передбачає:
1) розрахунково-касове обслуговування розпорядників і одержувачів бюджетних коштів, а також інших клієнтів відповідно до законодавства;
2) контроль за здійсненням бюджетних повноважень при зарахуванні надходжень бюджету, реєстрації взятих бюджетних зобов`язань розпорядниками бюджетних коштів та здійсненні платежів за цими зобов`язаннями;
3) ведення бухгалтерського обліку і складання звітності про виконання бюджетів з дотриманням національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку в державному секторі та інших нормативно-правових актів Міністерства фінансів України;
4) здійснення інших операцій з бюджетними коштами.
Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої   статті 22 Бюджетного кодексу України  за обсягом наданих повноважень розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.
Головними розпорядниками бюджетних коштів можуть бути виключно: за бюджетними призначеннями, визначеними законом про Державний бюджет України, - установи, уповноважені забезпечувати діяльність Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України в особі їх керівників; міністерства, Національне антикорупційне бюро України, Конституційний Суд України, Верховний Суд, вищі спеціалізовані суди, Вища рада правосуддя та інші органи, безпосередньо визначені  Конституцією України, в особі їх керівників, а також Державна судова адміністрація України, Національна академія наук України, Національна академія аграрних наук України, Національна академія медичних наук України, Національна академія педагогічних наук України, Національна академія правових наук України, Національна академія мистецтв України, інші установи, уповноважені законом або Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у відповідній сфері, в особі їх керівників.
Частиною першою   статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012 року №4901-VI  встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень  за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року №845  затверджено Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників (далі за текстом - Порядок №845), який визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами).
Відповідно до пп. 3 п. 35 Порядку №845 Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації): шкоди, заподіяної органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності.
Пунктом 38 Порядку №845 встановлено, що для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок.
Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету.
За змістом п. 25 Порядку №845 у разі наявності у боржника або головного розпорядника бюджетних коштів окремої бюджетної програми для забезпечення виконання рішень суду безспірне списання коштів здійснюється лише за цією бюджетною програмою.
Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 року №294-IX  затверджено бюджетну програму «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів» за кодом 0501150.
Отже, Державна казначейська служба України не є розпорядником бюджетних коштів, а здійснює списання коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти Державного бюджету України та місцевих бюджетів, за відповідним рішенням.
Натомість, відповідно до абзацу 2 частини третьої   статті 148 Закону №1402-VIII  функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють: Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України.
Таким чином, оскільки цей спір стосується стягнення шкоди, при цьому виконання судових рішень, ухвалених на користь суддів, здійснюється за рахунок бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», головним розпорядником якої є Державна судова адміністрація України, а безспірне списання проводиться Державною казначейською службою України, то відповідачами в  таких спорах є  Державна судова адміністрація України та Державна казначейська служба України.
          Враховуючи приведені обставини, суд погоджує  висновок суду першої інстанції про те, що позивач має право на компенсацію заподіяної матеріальної шкоди в силу положень  статті 152 Конституції України та  стягнення з Держави України за рахунок коштів Державного бюджету України, головним розпорядником яких є Державна судова адміністрація України, шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України на його користь матеріальної шкоди у вигляді недоотриманої суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року у розмірі 190 386,53 грн., заподіяної прийняттям неконституційного правового акту.
Доводи апелянта про те, що Рішення Конституційного Суду України не має зворотної дії у часі, що  є підставою для відмови в задоволенні позову, є помилковими.
У спірному випадку йдеться не про можливість ретроспективної дії рішення Конституційного Суду України, тобто можливості застосування рішення на правовідносини, які відбувалися до часу його ухвалення, а про відшкодування шкоди, яка завдана внаслідок прийняття закону, що був визнаний неконституційним. При цьому, фактичне зменшення розміру суддівської винагороди, що було запроваджено вищезазначеним законом, суперечить  Конституції України  не з часу прийняття рішення Конституційним Судом України, а з часу прийняття закону, який визнано неконституційним.
Суд зазначає, що у справі, що розглядається, позивачем  порушено питання про відшкодування шкоди на підставі положень  статті 152 Конституції України як норми прямої дії у зв`язку з прийняттям Державою закону, що визнаний неконституційним, а не у зв`язку з неправомірним рішенням, дією чи бездіяльності органу державної влади.
Щодо доводів апелянта  про відсутність закону, який встановлював би правове регулювання  порядку та умов відшкодування шкоди, завданої актами, що визнані неконституційними, суд зазначає таке.
Право особи на компенсацію матеріальної шкоди, яка заподіяна фізичній чи юридичній особі актом, який визнаний неконституційним, прямо передбачено  статтею 152 Конституції України, а відсутність законодавчо встановленого механізму відшкодування такої шкоди, не може бути підставою для відмові особі у реалізації права, яке визначено Основним законом.
При оцінці доводів апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині  розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження суд виходить з наступних міркувань.
Згідно з частиною першою  статті 257 КАС України  за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Предметом позову в цій справі є  питання проходження публічної служби.
Відповідно до пункту 1 частини шостої   статті 12 КАС України  для цілей цього  Кодексу  справами незначної складності є справи, зокрема, щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні  Закону України «Про запобігання корупції»  займають відповідальне та особливо відповідальне становище.
Згідно з приміткою до  статті 50 Закону України «Про запобігання корупції»  під службовими особами, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище, в цій статті розуміються, зокрема, судді.
Позивач є суддею Ульяновського районного суду Кіровоградської області, а тому є особою, яка займає відповідальне та особливо відповідальне становище у значенні  Закону України «Про запобігання корупції», у зв`язку з чим справа не відноситься до категорії незначних.
Разом з тим, за приписами частини другої  статті 257 КАС України  за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Відповідно до пункту 10 частини 6  статті 12 КАС України  для цілей цього  Кодексу  справами незначної складності також є справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.
Справа, що розглядається, не міститься у переліку справ, визначених у частині четвертій  статті 257 КАС України  як таких, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження, а тому може бути розглянута за правилами останнього з урахуванням положень пункту 10 частини шостої  статті 12 КАС України.
Отже, для того, щоб розглянути за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка не зазначена у пунктах 1-9, 11 частини шостої  статті 12 КАС України, суд першої інстанції повинен визнати таку справу справою незначної складності відповідно до приписів пункту 10 частини шостої статті 12 КАС України  і тільки після цього вирішити питання щодо її розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.
Судом першої інстанції в ухвалі про відкриття провадження у справі від 09.11.2020 р.  ця справа  визнана справою незначної складності та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справ.
Таким чином, судом першої інстанції не порушено норми процесуального права в частині розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9,   242, 243,   308, 311,  315,   316,   321,   322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд   
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Державної судової адміністрації України на рішення Кіровоградського  окружного адміністративного суду від 16.12.2020 р. в справі № 340/4336/20 залишити без задоволення.
Рішення Кіровоградського  окружного адміністративного суду від 16.12.2020 р.  в справі № 340/4336/20 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі  Державної казначейської служби України, Державної судової адміністрації України, третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області, про відшкодування шкоди залишити без змін.
Постанова  набирає законної сили з дати її прийняття 26.04.2021 р. та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
          Повне судове рішення складено 26.04.2021 р.
   
             Суддя-доповідач                                                                      В.А. Шальєва 

                               суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      Н.А. Олефіренко