Постанова
Іменем України 
 
19 травня 2021 року
м. Київ
 
справа № 372/838/19
провадження № 61-18733св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Ніколаєва Галина Григорівна, на постанову Київського апеляційного суду від 16 листопада 2020 року у складі колегії суддів: Чобіток А. О., Немировської О. В., Ящук Т. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У березні 2019 року    ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області, про визнання дій незаконними, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання знести самочинне будівництво.
 
Уточнену позовну заяву мотивовано тим, що вона є співвласником 1/2 частини житлового будинку та земельної ділянки на АДРЕСА_1 , іншим співвласником є її брат ОСОБА_4 . 
На початку 2009 року    ОСОБА_2 ,    ОСОБА_3 , які є її сусідами та проживають на АДРЕСА_1 , порушили межі належної їй земельної ділянки шляхом встановлення огорожі та будівництва одноповерхової дерев`яної бані загального користування. Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області тричі проводилися перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил громадянкою ОСОБА_5 . За результатами перевірок виявлено на земельній ділянці на АДРЕСА_1 порушення, унаслідок чого складені протоколи про адміністративне правопорушення та винесенні приписи з вимогою добровільного знесення дерев`яної будівлі (бані).
На її усні претензії    ОСОБА_2 ,    ОСОБА_3 не реагують, в добровільному порядку усунути перешкоди в користуванні належною їй земельною ділянкою відмовляються.
Ураховуючи викладене,    ОСОБА_1 просила визнати дії  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 незаконними та усунути їй перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання   ОСОБА_2 ,    ОСОБА_3 знести самочинно збудовану баню.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 08 липня 2020 року у складі судді Тиханського О. Б. позов     ОСОБА_1 задоволено. 
Визнано дії    ОСОБА_2 та    ОСОБА_3 незаконними та усунуто перешкоди в користуванні   ОСОБА_1 земельною ділянкою шляхом покладення обов`язку на   ОСОБА_6 ( ОСОБА_6 ) та   ОСОБА_3 знести самочинно побудоване приміщення (баню). 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Суд першої інстанції виходив із того, що доказів на спростування доводів позивача, викладених у позові, щодо відсутності у відповідачів будь-яких прав на будівництво бані, яка завдає власникам сусідньої земельної ділянки певні незручності (задимлення, неприємні запахи, забруднення водою з бані тощо), відповідачами до суду не надано. 
Під час судового розгляду встановлено, що відповідачами чиняться позивачу перешкоди в користуванні належною її земельною ділянкою через встановлення бані, внаслідок чого порушено право позивача на користування належною її земельною ділянкою, яке підлягає судовому захисту шляхом зобов`язання відповідачів знести самовільно збудовану баню.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Київського апеляційного суду від 16 листопада 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, рішення Обухівського районного суду Київської області від 08 липня 2020 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Суд апеляційної інстанції постановив, що суд першої інстанції, задовольняючи позов, не звернув уваги на те, що сам по собі факт проведення будівельних робіт відповідачами без отримання в установленому законом порядку дозволу на будівництво не є підставою для захисту права позивача без доведення порушення таких прав. Позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів того, що самочинним будівництвом відповідачі порушили межі належної їй земельної ділянки, встановивши огорожу та побудувавши одноповерхову дерев`яну баню загального користування, а також того, що це самочинне будівництво завдає їй як власнику сусідньої земельної ділянки певні незручності (задимлення, неприємні запахи, забруднення водою з бані тощо).
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2020 року до Верховного Суду,    ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Ніколаєва Г. Г., посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального й процесуального права, просила скасувати постанову Київського апеляційного суду від 16 листопада 2020 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник вказала застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року в справі № 6-137цс14, від 06 вересня 2017 року в справі № 6-1721цс16, та Верховного Суду від 04 квітня 2018 року в справі № 2-6977/11 (провадження № 61-9096св18), від 10 жовтня 2018 року в справі № 520/17520/14-ц (провадження № 61-12893св18), від 11 серпня 2020 року в справі № 296/5460/17 (провадження № 61-801св20).
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що починаючи з 2012 року ОСОБА_1 зверталася до різних інстанцій та державних органів із заявами щодо порушення її прав та інтересів діями відповідачів.
 
Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
У відзивах на касаційну скаргу ОСОБА_3 , від імені якого діє адвокат Прохода Ю. В., зазначив, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки не містить обґрунтування неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
 
Відзиви на касаційну скаргу від інших учасників справи не надходили.
 
Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 січня 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою    ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Ніколаєва Г. Г., на постанову Київського апеляційного суду від 16 листопада 2020 року і витребувано із Обухівського районного суду Київської області цивільну справу № 372/838/19.
 
Ухвалою Верховного Суду від 14 квітня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
2.     Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами першої і апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга  ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Ніколаєва Г. Г., не підлягає задоволенню.
 
Фактичні обставини справи
 
Відповідно до правовстановлюючих документів від 22 травня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є співвласниками (кожен по 1/2 частині) будинку та земельних ділянок, загальною площею 0,0998 га, кадастровий номер 3223110100:01:054:0036, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; площею 0,0606 га, кадастровий номер 3223110100:01:054:0037, для ведення особистого селянського господарства; площею 0,0897 га, кадастровий номер 3223110100:01:054:0038, для ведення особистого селянського господарства, на АДРЕСА_1 .
 
Згідно із свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 22 січня 2015 року № 32523431 земельна ділянка, площею 0,1 га, кадастровий номер 3223110100:01:054:0106, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), на АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_2 .
 
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 12 жовтня 2016 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 розірвано. Після розірвання шлюбу ОСОБА_5 відновлено дошлюбне прізвище ОСОБА_8 .
 
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 24 квітня 2017 року в справі № 372/1817/16-ц позов ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ задоволено частково.
Встановлено факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_6 з 28 березня 2007 року до 14 липня 2007року.
Визнано житловий будинок, земельну ділянку, площею 0,1 га, кадастровий номер 3223110100:01:054:0106, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 та автомобіль «Volkswagen Caddy», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_6 .
Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_6 право власності за кожним на 1/2 частину житлового будинку, земельної ділянки, площею 0,1 га, кадастровий номер 3223110100:01:054:0106, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 та автомобіль «Volkswagen Caddy», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання права приватної власності, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
У листопаді 2013 року Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції в Київській області проведено позапланову перевірку дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил громадянкою ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі якої 21 листопада 2013 року було складено акт.
 
У цьому акті зазначено, що станом на 21 листопада 2013 року на земельній ділянці на АДРЕСА_1 розташовано житловий будинок 1958 року побудови (відповідно до технічного паспорта, виданого Обухівським бюро технічної інвентаризації 19 березня 2007 року), гараж, сарай, які належать ОСОБА_9 на підставі договору купівлі-продажу будинку з надвірними побудовами від 28 березня 2007 року № 2810. У 2009 році громадянкою ОСОБА_9 виконані будівельні роботи з будівництва одноповерхової будівлі бані з мансардою, без отримання вихідних даних та документа, що надає право на виконання будівельних робіт, всупереч вимогам статті 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».
 
На підставі зазначеного акта перевірки 26 листопада 2013 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області видано припис № С-2611/15 про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з вимогою усунути допущенні порушення до 01 березня 2014 року згідно з вимогами чинного законодавства України.
 
26 листопада 2013 року головним державним інспектором Інспекційного відділу № 4 Інспекційного управління № 1 Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області Погребняком Б. М. складено протокол № 1-Л-А-2611/2479 про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_9 у зв`язку із порушенням нею вимог статті 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», за яке передбачена відповідальність за частиною першою статті 96, статті 97 Кодексу України про адміністративне правопорушення (далі - КУпАП).
 
Постановою Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області від 11 грудня 2013 року ОСОБА_9 визнано виною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 96, статті 97 КУпАП, та накладено на неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 850,00 грн.
 
У листі від 06 грудня 2013 року Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області повідомила ОСОБА_10 , що визначення меж земельної ділянки не відноситься до компетенції Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області. Винесення меж земельної ділянки в натуру - це закріплення меж ділянки на місцевості з допомогою межових знаків, яке регламентується «Правилами встановлення на місцевості меж об`єктів землеустрою» та здійснюється виключно на підставі відомостей державного кадастру нерухомості.
 
Згідно з довідкою відділу розвитку інфраструктури, містобудування та архітектури виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області від 19 листопада 2012 року, враховуючи містобудівну ситуацію яка склалася, відділ розвитку інфраструктури, містобудування та архітектури виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області вважає за можливе встановлення огорожі на АДРЕСА_1 в створенні з існуючою огорожею домоволодіння АДРЕСА_1 , враховуючи матеріали інвентаризації земельної ділянки ОСОБА_10 
 
06 травня 2014 року Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції в Київській області повторно проведено позапланову перевірку дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил громадянкою ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_1 . За результатами перевірки встановлено, що припис від 26 листопада 2013 року № С-2611/15 не виконано, до Інспекції повідомлення про початок виконання будівельних робіт не надходило, декларація про початок виконання будівельних робіт Інспекцією не реєструвалась, чим порушено вимоги пункту 3 частини четвертої статті 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».
 
Також 06 травня 2014 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області видано припис № С-0605/2 про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з вимогою добровільно знести дерев`яну будівлю баню в термін до 30 серпня 2014 року.
 
Крім цього, 06 травня 2014 року головним державним інспектором Інспекційного відділу № 4 Інспекційного управління № 1 Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області Погребняком Б. М. складено протокол № 1-Л-А-0605/164 про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_9 у зв`язку із порушенням нею вимог пункту 3 частини четвертої статті 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», за яке передбачена відповідальність за частиною першою статті 188-42 КУпАП.
 
Постановою Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області від 22 травня 2014 року ОСОБА_9 визнано виною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 182-42 КУпАП, та накладено на неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5 100,00 грн.
 
Постановою Київського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2016 року в справі № 810/56/15 позов Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області до ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про зобов`язання вчинити певні дії задоволено.
Зобов`язано ОСОБА_5 знести за власний рахунок самочинно збудовану одноповерхову дерев`яну будівлю бані з мансардою за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, постанову Київського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2016 року скасовано, провадження у справі за позовом Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області до ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про зобов`язання вчинити певні дії закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосованого права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції відповідає зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.
 
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
 
За змістом статей 316, 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
 
Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.
 
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
 
Цивільне законодавство України визначає, що одним із способів захисту права власності є негаторний позов. 
 
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. 
 
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), серед способів захисту речових прав цивільне законодавства виокремлює усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України). Вказаний спосіб захисту може бути реалізований шляхом подання негаторного позову. 
 
Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. 
 
Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. 
 
Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
 
Захист речового права шляхом пред`явлення позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою (негаторного позову) є можливим носієм речового права і передбачає доведення позивачем наступних обставин: 1) належність позивачу речового права, з приводу захисту якого він звертається до суду; 2) порушення цього права, його невизнання чи оспорювання; 3) вчинення цих дій саме відповідачем.
 
Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення.
 
Звертаючись до суду з позовом у цій справі, ОСОБА_1 посилалася на те, що відповідачі порушили межі належної їй земельної ділянки, встановили загорожу та побудували одноповерхову дерев`яну баню загального користування без дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил. 
 
Згідно з частиною першою статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. 
 
У постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року в справі                № 6-1721цс16 зроблено висновок, що «право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають органи державної влади, органи місцевого самоврядування і інспекції державного архітектурно-будівельного контролю. У разі порушення прав інших осіб право на звернення до суду мають такі особи за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власник (користувач) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 цього Кодексу)».
 
У постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року в справі              № 6-137цс14 зроблено висновок, що «правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від встановленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. У справі, яка переглядається, судами встановлено, що об`єкт нерухомості збудований ОСОБА_1 на земельній ділянці, що не була відведена у встановленому порядку для цієї мети. Разом із тим, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог особи, яка не є власником земельної ділянки, на якій зведено об`єкт нерухомості, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд касаційної інстанції, не встановив, яким чином порушуються права зазначеної особи, хоча для правильного застосування статей 376, 386, 391 ЦК України встановлення цього факту є обов`язковим».
 
Таким чином, право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають органи державної влади, органи місцевого самоврядування і інспекції державного архітектурно-будівельного контролю, а також у разі порушення прав інших осіб право на звернення до суду мають такі особи за умови, що вони доведуть наявність порушеного права.
 
Аналогічні висновки щодо належного позивача у справах за позовами про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості містяться в постановах Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 458/1173/14-ц (провадження № 61-13282св18), від 20 грудня 2019 року в справі № 640/13906/17 (провадження № 61-2086св19), від 11 серпня 2020 року в справі № 296/5460/17 (провадження № 61-801св20).
 
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
 
Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
 
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
 
Вирішуючи вказаний спір, апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_1 на підтвердження своїх позовних вимог посилалася на висновки органів будівельного контролю, якими встановлено, що будівельні роботи з будівництва одноповерхової будівлі бані з мансардою виконані ОСОБА_2 без отримання вихідних даних та документа, що надає право на виконання будівельних робіт відповідно до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», проте факт проведення будівельних робіт відповідачем без отримання в установленому законом порядку дозволу на будівництво сам по собі не є достатньою підставою для задоволення позову, оскільки ОСОБА_1 не довела порушення її прав, свобод чи інтересів внаслідок такого будівництва.
 
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновок апеляційного суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 за недоведеністю відповідає обставинам справи, які встановлено відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджується з нормами матеріального права, які судом застосовані правильно. 
 
Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження                        № 14-446цс18)).
 
Колегія суддів звертає увагу також на те, що постановою Київського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2016 року в справі № 810/56/15 задоволено адміністративний позов Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області до ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про зобов`язання вчинити певні дії і зобов`язано ОСОБА_5 знести за власний рахунок самочинно збудовану одноповерхову дерев`яну будівлю бані з мансардою за адресою: АДРЕСА_1 . 
 
Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2016 року постанову Київського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2016 року скасовано у зв`язку з порушенням судом першої інстанції норм процесуального права і провадження у справі закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 157 КАС України. У цій ухвалі Київський апеляційний адміністративний суд вказав, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, однак спір за позовом органів Державної архітектурно-будівельної інспекції України в особі департаменту про зобов`язання знести об`єкт самочинного будівництва підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки цей спір пов`язаний з вирішенням питання щодо речового права.
 
Таким чином, Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області не позбавлений можливості вирішення спору про знесення самочинно збудованої одноповерхової дерев`яної будівлі бані з мансардою за адресою: АДРЕСА_1 , у порядку цивільного судочинства.
 
Висновок за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувані рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області від 24 лютого 2020 року, в його незміненій частині, та постанова Чернігівського апеляційного суду від 29 липня 2020 року ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
 
Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться. 
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Ніколаєва Галина Григорівна, залишити без задоволення.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 16 листопада 2020 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                            Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                                       І. А. Воробйова 

                                                                                                                  Г. В. Коломієць

                                                                                                                  Р. А. Лідовець

                                                                                                                   Ю. В. Черняк