Справа № 344/17531/19 
Провадження № 22-ц/4808/353/21 
Головуючий у 1 інстанції Шамотайло О. В. 
Суддя-доповідач Максюта 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 квітня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,
суддів:                                           Василишин Л.В., Горейко М.Д.,
секретаря                                       Пацаган В.В.,
з участю  представників апелянта ОСОБА_1 адвоката Круця В.М. і ОСОБА_2 , представника відповідачки ОСОБА_3 адвоката Сковронського В.І.,  
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності на житло, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Шамотайлом О.В. 21 грудня 2020 року у м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області,  
                                                  в с т а н о в и в :
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності на житло, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що відповідно до договору купівлі-продажу від 30.09.2005 року купив квартиру АДРЕСА_1 за 6728,00 грн. Гроші на придбання квартири отримав 30.09.2005 року від продажу своєї частки у напівособняку по АДРЕСА_2 , яка належала йому на підставі свідоцтва на право власності на житло від 16.06.1995 року. Продаж квартири вчинено за 268 800,00 грн, його частка склала 67 200 грн. На час купівлі спірної квартири перебував у шлюбі з ОСОБА_3 , шлюб з якою було зареєстровано 23.11.2004 року та розірвано 27.12.2006 року. Дітей від спільного подружнього життя немає.   Джерелом доходу сім`ї була його праця, колишня дружина в той період не працювала. Спірна квартира є його особистою приватної власністю, використовується на власний розсуд, придбана за його особисті кошти, отримані від продажу нерухомості, що належала йому особисто до шлюбу. Квартира у теперішній час без ремонту, зареєстрованих  осіб у ній немає, наявна заборгованість за теплопостачання, договори щодо надання комунальних послуг не укладалися. Просив визнати квартиру АДРЕСА_1 його особистою приватною власністю (а.с.1-4).
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено (а.с.184-187, том 1).
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу з мотивів порушення норм матеріального і процесуального права.
Зазначено, що є розбіжності у поясненнях свідків, через що зверталися до Національної поліції України щодо встановлення завідомо неправдивих показань свідків. 
У листі Національного банку України від 21.10.2018 року надано роз`яснення щодо переліку документів, які підтверджують джерела походження коштів.
Звертають увагу на те, що у рішенні суду не зазначено мотивів відхилення наступних аргументів: сім`я не заробила гроші на квартиру за час перебування у шлюбі до часу придбання квартири (що чітко випливає з фактичних відомостей Державної Фіскальної служби України, фактично встановленого прожиткового мінімуму громадян, зазначеної суми у договорі купівлі-продажу квартири, а також ринкової вартості квартири, відповідач не мала оформлених трудових відносин); відповідач не опікувалась квартирою і ставилась до неї як до чужого майна (усі питання з приводу квартири, в тому числі укладення договорів з надавачами комунальних послуг, здійснювалися виключно апелянтом); бездіяльності відповідача щодо поділу спільно набутого майна (до суду за таким захистом не зверталася); бажання відповідача уникнути відповідальності; позивач використовує квартиру на свій розсуд та володіє нею безперервно понад 13 років; здійснення усіх операцій з нерухомістю відбувалось в один час, а саме протягом 2,5 годин; згуртованістю родини позивача (що прослідковується у чотирьох договорах купівлі-продажу квартири); квартира придбана не в інтересах сім`ї (під час шлюбу квартирою не опікувались, там ніхто не проживав). Суд не обґрунтував своє припущення, що молодій сім`ї було посильно сплатити фактично вказану у договорі купівлі-продажу квартири суму і не вказав, чому відхилив фактично вказану суму заробітку у відомостях Державної фіскальної служби України та фактичну суму встановленого прожиткового мінімуму громадян. Також судом не правильно оцінені показання свідків.
З цих підстав просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги (а.с.131-133, том 1).
ОСОБА_4 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому звертає увагу суду на те, що в апеляційній скарзі не зазначені конкретні підстави для скасування рішення суду, як того вимагає закон. Натомість апелянт заявляє, що в судовому рішенні не вказано мотивів відхилення окремих аргументів позивача, частина з яких взагалі не має відношення до справи. Пункт 3 частини 1 ст.57 СК України, на яку посилається апелянт і який передбачає, що особистою власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали йому, їй особисто, не може бути застосовано, оскільки не підтверджено належними доказами, а показання свідків слід сприймати критично, оскільки вони є близькими родичами позивача та заінтересовані у вирішення справи. Навпаки, з матеріалів справи чітко встановлено, що на час придбання спірного майна сторони перебували в шлюбі, спільно проживали разом з батьками відповідачки, а відтак були пов`язані спільним побутом, в тому числі і витратами на придбання продуктів харчування та оплати за комунальні послуги, а спірне майно було придбане за згодою сторін у шлюбі саме як чоловіка і дружини, як і передбачено вимогами чинного законодавства, та відповідало інтересам молодої сім`ї, в іншому випадку дружина не надала б згоду на придбання такого майна. Окремо звертає увагу на те, що апелянт вказує на недопустимість покладення в основу рішення суми витрат на придбання квартири (6728 грн), однак саме таку суму ним вказано у позовній заяві. Також зазначає, що позивачем обраний спосіб захисту, який узгоджується  із ст.392 ЦК України, однак даний спосіб не може бути застосований, оскільки відповідач не заперечує та не оспорює спільної сумісної власності позивача на квартиру. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін. Судові витрати покласти на апелянта (а.с.1-3, том 2).
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали відповідь на відзив, мотивуючи тим, що в апеляційній скарзі чітко зазначено підстави скасування рішення суду першої інстанції, а саме: в частині доходів та витрат молодої сім`ї, яка на час купівлі спірного майна прожила менше 1 року, дохід у колишньої дружини на той період був відсутній, в той час як він (апелянт) працював та отримував доходи. Також у батьків відповідачки невеликий дохід. Мінімальні затрати на достатній рівень життя суттєво перевищували загальний дохід молодої сім`ї. Молода сім`я не була спроможна сплатити суму 6728 грн за купівлю квартири, оскільки для накопичення зазначеної суми потрібно було б відкладати кошти протягом 10 місяців перебування у шлюбі по 1081,80 грн, що було неможливим внаслідок недостатності доходів сім`ї. Встановлення судом першої інстанції обставин проживання молодої сім`ї з батьками відповідача не підтверджує можливого припущення суду, що батьки відповідача могли утримувати їхню сім`ю. Судом проігноровано наявні ознаки у справі складу злочину, передбаченого ст.384 КК України. Також ним було погашено заборгованість по кредитному договору, які здійснювались ним після фактичного припинення шлюбу. Вважає доводи відповідачки, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, безпідставними  (а.с.9-23, том 2).
Вислухавши пояснення представників апелянта ОСОБА_1 адвоката Круця В.М. і Маркової Н.А., представника відповідачки ОСОБА_4 адвоката Сковронського В.І., доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга  є необґрунтованою, виходячи з таких підстав.
Судом встановлено, що у період з 23.11.2004 року по 27.12.2006 року  позивач ОСОБА_1   та відповідачка  ОСОБА_3 перебували у шлюбі. (а.с.36,37, 88, том 1).
Із свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 встановлено, що 12.03.2010 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3   зареєстрували шлюб, прізвище дружини після реєстрації шлюбу – ОСОБА_6 (а.с.89, том 1).
За змістом нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_7 від 30 вересня 2005 року, копія якої долучена до матеріалів справи,  вона надала згоду своєму чоловікові ОСОБА_1 на купівлю квартири АДРЕСА_1 на умовах та за ціною на його розсуд, ознайомлена з умовами договору купівлі-продажу квартири (а.с. 90, том 1). 
За договором купівлі-продажу від 30.09.2005 року  ОСОБА_1 (покупець) придбав у ОСОБА_8 (продавець) за грошові кошти в сумі 6728 грн однокімнатну загальною площею 29,0 кв. м. квартиру  АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ним (а.с. 23-24, 25 том 1) .
У п. 18 договору купівлі-продажу квартири зазначено, що даний договір укладається зі згоди дружини покупця ОСОБА_9 згідно поданої заяви, яка зберігається у справах нотаріуса, який посвідчив даний договір.
В матеріалах справи наявний звіт про оцінку вартості однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , складений ОКП «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» в 2019 році (а.с.7-18, том 1) та технічний паспорт на зазначену квартиру (а.с.19-22, том 1).
30.09.2005 року ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_1 продали ОСОБА_13 за грошову суму в розмірі 268 800,00 грн відповідно до договору купівлі-продажу належну їм на праві спільної власності квартиру АДРЕСА_3 (а.с. 31-32, том 1).
Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з  положень статті 60 Сімейного кодексу України, встановивши, що оспорювана квартира придбана подружжям під час шлюбу, дійшов висновку, що позивач не довів, що це майно набуто у власність за його особисті кошти і ним не спростовано презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя.
Колегія суддів погоджується з такими висновками з огляду на таке.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст. 36 Сімейного кодексу України, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Одним із таких прав, що виникає після реєстрації шлюбу, є право спільної сумісної власності подружжя, до якого належить майно, набуте подружжям за час шлюбу.
В силу положень частини першої ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Крім того, у  частині другій цієї ж статті визначено, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ст. 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
Наведені норми законодавства були чинними на час укладення шлюбу та на час набуття права власності на оспорювану квартиру.
У постановах Верховного Суду від 7 квітня 2020 року у справі № 199/3645/17, від 27 червня 2018 року у справі № 757/45050/15 та від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17 дано тлумачення ст. 60 СК України, в якій визначено право спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу. І якщо раніше судова практика виходила з того, що позивач повинен довести придбання майна, яке він хоче поділити, в період шлюбу за спільні кошти для спільного використання, то наразі, з огляду на презумпцію спільної сумісної власності подружжя наводити докази на її спростування повинен той, хто її заперечує.
У постанові Верховного Суду у справі № 725/1776/18 від 12.02.2020 також вказано, що за змістом статей 69, 70 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Верховний Суд вказав, що зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Безперечно, придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.
  Конструкція  статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).     
Під час розгляду справи необхідно врахувати, що правовими висновками Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17 вказано про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Судом встановлено, що на день придбання оспорюваної квартири позивач та відповідачка проживали однією сім`єю і разом з батьками відповідачки, були пов`язані спільним побутом, в тому числі і витратами на придбання продуктів харчування,  оплати за комунальні послуги. 
Відповідно до п.п. 44, 45 наказу Міністерства  юстиції України від 03.03.2004 року № 20/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 3 березня 2004 року за № 283/8882 «Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», чинного на день укладення договору купівлі-продажу оспорюваної квартири дружина  та  чоловік  мають  рівні  права  на  володіння,  користування  та  розпорядження  майном,  що  належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Правочини щодо належного подружжю на праві спільної  сумісної власності   майна,   які  потребують  обов`язкового  нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації,  а також правочини  щодо іншого   цінного  майна  можуть  бути  посвідчені  нотаріусом  при 
наявності письмової згоди другого з подружжя.  Справжність підпису на  заяві  другого  з  подружжя про згоду на укладення такої угоди повинна бути засвідчена в нотаріальному порядку.
Якщо в  заяві  другого  з  подружжя  про  згоду на відчуження спільного майна вказано,  кому  персонально  (прізвище,  ім`я,  по батькові   фізичної   особи,  найменування  юридичної  особи)  він погоджується продати,  подарувати,  заставити тощо спільно  набуте 
майно,  чи  вказано  ціну  продажу,  інші  умови  укладення угоди, нотаріус при її  посвідченні  зобов`язаний  перевірити  додержання умов, зазначених у такій заяві.
Розірвання шлюбу   не   припиняє   права   спільної  сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Розпорядження майном,  що  є об`єктом права спільної сумісної власності,  після  розірвання  шлюбу  здійснюється  співвласниками виключно  за  взаємною  згодою  відповідно  до  Цивільного кодексу України . 
Правочин щодо  розпорядження  майном,  що  подається  для нотаріального  посвідчення,  може  бути посвідчений нотаріусом без згоди другого з подружжя у  разі,  якщо  з  правовстановлювального документа,  договору,  укладеного  між подружжям,  акта цивільного стану  про  укладення  шлюбу  та  інших  документів  випливає,  що 
зазначене майно є особистою приватною власністю одного з подружжя, тобто набуте до реєстрації шлюбу,  за час шлюбу,  але  на  умовах, передбачених шлюбним або іншим договором, укладеним між подружжям, договором дарування або в порядку спадкування,  або за кошти,  які належали їй (йому) особисто тощо.
Про перевірку  цих  обставин  нотаріус  робить  відмітку   на примірнику   правочину,   що   залишається   в  справах  державної нотаріальної  контори  (приватного  нотаріуса),  з  посиланням  на реквізити   відповідних   документів,   якщо   ці   документи   не приєднуються до примірника такого правочину.
Отже, із змісту пункту 18 договору купівлі-продажу квартири та заяви відповідачки про згоду на придбання квартири слід дійти висновку,  що до укладення договору подружжя між собою дійшли згоди про придбання квартири за визначеною ціною, яка вказана ц договорі купівлі-продажу, відповідач була ознайомлена  зі змістом договору купівлі-продажу і надала згоду на укладення цього договору. Позивач, в свою чергу, не заявив про те, що правочин вчиняється за кошти, які належать йому особисто, тобто погодився із поширенням режиму спільної сумісної власності подружжя на придбане майно (квартиру). Нотаріусом до укладення договору ці обставини були перевірені згідно з вимогами Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, отримана відповідна заява дружини про надання згоди на придбання квартири і її згода зафіксована в умовах договору купівлі-продажу. При цьому жодна умова договору, зокрема як і визначена ціна квартири, так і п. 18 договору щодо згоди дружини на придбання квартири, не оспорювалися позивачем і не визнавалися у встановленому Законом порядку недійсними.
Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що сплачений розмір грошової вартості за квартиру становив 6728 грн (6728:2=3 364грн), тобто розмір, який  посильно  було сплатити молодій сім`ї, виходячи з конкретних обставин справи.  Відповідачка  пояснила, що кошти на придбання квартири відкладалися зі спільних коштів їхньої сім`ї і  подарованих їм коштів (а.с.91-92, том 1).
Не є переконливими доказами показання свідків по справі, як про спільність коштів, так і про особисте право позивача на ці кошти, а також обставини укладання інших договорів купівлі-продажу житла того самого дня, оскільки ці докази є непрямими і безпосередньо не підтверджують те, що гроші від продажу належної позивачу частки в іншій квартирі були витрачені саме на придбання цієї спірної квартири. 
Виходячи із обставин справи, суд першої інстанції вірно надав перевагу прямому доказу щодо обставин придбання квартири, а саме домовленості подружжя, яка зафіксована у п. 18 договору купівлі-продажу квартири та заяві відповідачки про згоду на її придбання.   
Позивачем безспірно не доведено, що саме в результаті відповідного правочину  купівлі-продажу належної йому нерухомості, тобто за рахунок належних йому особистих коштів, придбана оспорювана квартира, а не створена спільними зусиллями чи спільною працею сторін, оскільки це суперечить домовленості сторін перед придбанням квартири, яка знайшла своє відображення у договорі купівлі-продажу.
Отже, позивачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
Факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване. 
Сам факт незвернення одного з подружжя до суду із позовом про поділ майна не є підставою, з якою закон пов`язує (визначає) припинення права власності на спільну сумісну власність .
Також жодного значення не мають ті обставини, що відповідачкою не укладалися договори про отримання комунальних послуг і вона не несла жодних витрат щодо утримання майна та не цікавилася майном, оскільки ці правовідносини можуть бути окремим предметом спору.
Суд першої інстанції дав належну оцінку усім доводам і доказам ОСОБА_1 , на які він посилався, спростовуючи презумпцію спільності права власності подружжя на спірне нерухоме майно та, з урахуванням встановлених обставин і доказів, які підтверджують спільність набутого під час шлюбу майна, недоведення факту придбання цього майна за особисті кошти позивача,  дійшов обґрунтованих висновків про відсутність підстав вважати квартиру особистою приватною власність ОСОБА_1 .
З огляду на зазначене, суд дійшов правильного та обґрунтованого висновку, що спірне нерухоме майно набуте подружжям під час перебування у шлюбі за спільні кошти, а відтак не може бути особистим майном позивача. Належних і допустимих доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно відповідачем не надано.
За своїм змістом усі доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів і обставин, зокрема у тому контексті, який, на думку ОСОБА_1 свідчить про належність спірного майна до його особистої власності.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
                                              п о с т а н о в и в : 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 грудня 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Судді:                                                                                                             І.О. Максюта
                                                                                                                         Л.В. Василишин
                                                                                                                         М.Д. Горейко
Повний текст постанови  складено 28 квітня 2021 року.