ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
«13» травня 2021 року
м. Харків
справа № 636/3354/19
провадження № 22ц/818/1948/21
 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -         Бурлака І.В. (суддя-доповідач),
суддів -         Хорошевського О.М., Яцини В.Б.
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідачі – ОСОБА_2 , Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Саламандра», представник відповідача – Терзі О.С.
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 24 листопада 2020 року в складі судді Гуменного З.І.
в с т а н о в и в:
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Саламандра» про відшкодування матеріальної шкоди, який у подальшому уточнив.

Позовна заява мотивована тим, що 02 грудня 2017 року о 19-00 годині сталася дорожньо-транспортна пригода за участю належного йому автомобіля BYD F-3, державний номер НОМЕР_1 , та автомобіля FIAT DOBLO, державний номер НОМЕР_2 , під керуванням відповідача ОСОБА_2 , внаслідок якої його транспортний засіб отримав механічні пошкодження, а він зазнав матеріальних збитків.

Вказав, що постановою Чугуївського міського суду Харківської області від 19 грудня 2017 року притягнуто ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП.

Зазначив, що транспортний засіб, яким керував ОСОБА_2 під час дорожньо-транспортної пригоди, застрахований в Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Саламандра» за полісом № АК/5061457. 

Вказав, що для визначення розміру збитків ним замовлено послугу у фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 щодо дослідження автомобіля BYD F-3, державний номер НОМЕР_1 , та спеціалістом-товарознавцем складено звіт від 20 січня 2018 року № 66872/1, згідно якого матеріальні збитки, завдані власникові автомобіля в результаті його пошкодження при дорожньо-транспортній пригоді, складають 87 541,94 грн; вартість відновлювального ремонту без урахування значення коефіцієнту фізичного зносу -102 365,07 грн.

З метою проведення відновлювального ремонту автомобіля він звернувся до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 , і відповідно до акту виконаних робіт № ФЛР00001221 від 02 липня 2018 року вартість послуг склала 58 790,00 грн, вартість складових частин - 49 192,00 грн, а разом сума відновлюваного ремонту - 98 982,00 грн.

Вказав, що 16 січня 2019 року йому виплачено Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Саламандра» 71 951,62 грн та 26 лютого 2020 року – додатково ще 6234,38 грн, тобто загалом 78 186,00 грн (98 982,00 грн - 19 796,00 грн ПДВ - 1 000,00 грн франшизи). Отже, вимог до страхової компанії він не має.

Зазначив, що 31 грудня 2019 року ОСОБА_2 добровільно сплатив йому 1000,00 грн в рахунок відшкодування шкоди.

Таким чином, ОСОБА_2 повинен відшкодувати йому залишок вартості ремонту 19 796,00 грн (98 982,00 грн – 78 186,00 грн – 1000,00 грн) та витрати на послуги евакуації його автомобіля внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 1400,00 грн, а загалом 21 196,00 грн.
Просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь матеріальну шкоду у розмірі 21 196,00 грн; залишити позовні вимоги до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Саламандра» без розгляду; стягнути з ОСОБА_2 судові витрати.

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 24 листопада 2020 року, у якому ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 04 грудня 2020 року виправлено описку, позовні вимоги ОСОБА_1 – задоволено; стягнуто з ОСОБА_2 на його користь матеріальну шкоду у розмірі 25 196,00 грн та судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 через представника подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову; вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, зокрема, проігнорував необхідність присутності перекладача, адже він не володіє українською мовою, не розглянув клопотання про витребування доказів від 25 травня 2020 року, не запропонував мирне врегулювання спору. Також, суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам у справі, зокрема, звіту автотоварознавчого дослідження. Вважав, що звіт виконано особою, яка не є судовим експертом. Він не відповідає Методиці товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів. Зазначив, що автомобіль позивача до дорожньо-транспортної пригоди вже мав пошкодження, оскільки виявлені при огляді пошкодження та ті, що ремонтувались по факту, не співпадають. На огляд транспортного засобу 06 січня 2018 року він не був запрошений. На станції технічного обслуговування, де проводився ремонт автомобіля позивача, непоодинокі випадки завищення цін. Вказав, що не надано належної оцінки і акту виконаних робіт. В акті не зазначено, чи були складові частини, використані для проведення ремонту новими та оригінальними чи ні. Проведено 36 операцій з ремонтних послуг, однак у протоколі огляду транспортного засобу є інформація щодо 34 необхідних операцій. В акті вказана дата 03 грудня 2018 року – майже через півроку після оплати за послуги ремонту. При цьому, жодних рахунків-фактур та договору не надано. В особливих відмітках у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу вказано назву товариства з обмеженою відповідальністю та ОСОБА_5 , що дає можливість припустити, що автомобіль належить не лише ОСОБА_1 . Вказав, що франшизу у розмірі 1000,00 грн сплачено добровільно.

06 квітня 2021 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вважав рішення суду - законним, а апеляційну скаргу - необгрунтованою. При цьому зазначив, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Докази, надані сторонами, досліджені судом першої інстанції належним чином.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно задовольнити частково, рішення суду – змінити.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з відповідача як винної у дорожньо-транспортній пригоді особи підлягають стягненню завдані позивачу збитки.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 02 грудня 2017 року о 19-00 годині ОСОБА_2 , керуючи автомобілем FIAT DOBLO, державний номер НОМЕР_2 , не вірно обрав безпечну швидкість руху та дистанцію, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем BYD F-3, державний номер НОМЕР_1 , в результаті чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження, чим порушив пункти 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху України.

Постановою Чугуївського міського суду Харківської області від 19 грудня 2017 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, та на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 3 місяці, яке постановою судді судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Харківської області від 28 лютого 2018 року змінено на штраф в сумі 340,00 грн (а. с. 5, 6 том 1).

Власником автомобіля BYD F-3, державний номер НОМЕР_1 , є ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 12 липня 2012 року (а. с. 9 том 1).

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 під час керування автомобілем FIAT DOBLO, державний номер НОМЕР_2 , застрахована у Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Саламандра» (попередня назва Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ДІМ Страхування»), що підтверджується копією поліса №АК/5061457 з 27 березня 2017 року по 26 березня 2018 року. Ліміт відповідальності за шкоду, завдану майну, становить 200 000,00 грн, франшиза – 1000,00 грн (а. с. 101 том 1).

Як вбачається зі звітів №66872 від 18 січня 2018 року та № 66872/1 від 20 січня 2018 року дослідження спеціаліста-автотоварознавця, складених фізичною особою-підприєцем ОСОБА_3 , матеріальний збиток, завданий власнику автомобіля BYD F-3, державний номер НОМЕР_1 , становить 87 541,94 грн з ПДВ; вартість відновлювального ремонту без урахування значення коефіцієнту фізичного зносу складає 102 365,07 грн. За складання звіту № 66872/1 від 20 січня 2018 року ОСОБА_1 сплачено 3000,00 грн, що підтверджується квитанцією №1-867К (а. с. 10-34, 37, 87-99, том 1).

14 березня 2018 року ОСОБА_1 подав заяву про виплату страхового відшкодування (а. с. 100 том 1).

З акту виконаних робіт №ФЛР00001221 від 02 липня 2018 року на надання послуг з технічного обслуговування і ремонту автомобіля, складеного фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 , вбачається, що ОСОБА_1 для ремонту автомобіля BYD F-3, державний номер НОМЕР_1 , надано послуги вартістю 58 790,00 грн та придбано складові частини на суму 40 192,00 грн, загалом вартість ремонту становила 98 982,00 грн (а. с. 35 том 1).

Оплата виконаних робіт ОСОБА_1 підтверджується копією квитанції до прибуткового касового ордеру № 02/07/2018 від 02 липня 2018 року на суму 98 982,00 грн (а. с. 36 том 1).

Також, ОСОБА_1 надано копію товарного чеку від 11 травня 2018 року про оплату послуг з евакуації автомобіля BYD F-3, державний номер НОМЕР_1 , на суму 1400,00 грн (а. с. 38 том 1).

03 вересня 2018 року Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Саламандра» на рахунок ОСОБА_1 перераховано 71 951,62 грн, що підтверджується випискою з його рахунку, копією платіжного доручення №612 від 03 вересня 2018 року (а. с. 39, 102 том 1).

26 лютого 2020 року на рахунок ОСОБА_1 страховою компанією перераховано доплату у розмірі 6234,38 грн, що підтверджується копією платіжного доручення № 16138 від 26 лютого 2020 року (а. с. 151 том 1).

Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частинами першою, другою статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Разом із тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок.

Страхування – це вид цивільно – правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»). Добровільним може бути, зокрема, страхування наземного транспорту (пункт 6 частини четвертої статті 6 Закону України «Про страхування»). Втім, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК України).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону).

Статтю 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової  відповідальності власників  наземних транспортних  засобів» передбачено, що страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.

Пунктом 22.1 статті 22  цього Закону передбачено що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди майну третьої особи.

Статтею 29 Закону  встановлено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно з поважних причин помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.

В останньому випадку, обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. 

Саме такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц.

Отже, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. 

Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове  страхування цивільно-правової  відповідальності власників  наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.
Пунктом 36.1 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»  передбачено, що страховик, керуючись нормами цього Закону приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Згідно з пунктом 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту.

Ставка податку на додану вартість встановлюються від бази оподаткування у розмірі 20 відсотків (підпункт «а» пункту 193.1 статті 193 Податкового кодексу України).

Тобто, вартість ремонту автомобіля із врахуванням податку на додану вартість виплачується страховою компанією або стягується судом після надання документів про такі витрати.

Судам у таких випадках слід з`ясовувати наявність двох обставин: 1) фактичне здійснення ремонту автомобіля; 2) чи є надавач послуг з ремонту автомобіля платником податку на додану вартість.

У разі проведення ремонтних робіт у особи, яка є платником податку на додану вартість, позивач має право на відшкодування сплаченого ним податку за рахунок страхової компанії, якщо понесення витрат із сплати цього податку буде підтверджено відповідними доказами.
Здійснення страхової виплати з урахуванням податку на додану вартість можливо лише у разі здійснення відновлювального ремонту автомобіля платником цього податку.
   
Таким чином, вартість ремонту автомобіля з урахуванням податку на додану вартість виплачується страховою компанією винної сторони або стягується судом лише після дослідження обставин, чи є надавач послуг з ремонту автомобіля, який був пошкоджений під час дорожньо-транспортної пригоди з вини іншої особи, платником податку на додану вартість.

Відповідні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі №  910/9396/17, від 18 грудня 2018 року у справі № 185/11374/15-ц, провадження № 61-35235св18; від 05 квітня 2018 року у справі №  910/3165/17; від 27 березня 2019 року у справі № 619/2671/16-ц, провадження № 61-20878св18; від 11 грудня 2019 року у справі № 206/5271/14-ц, провадження № 61-27551св18.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 є винним у дорожньо-транспортній пригоді, внаслідок якої пошкоджено належний ОСОБА_1 автомобіль та завдано йому збитків. За проведення відновлювального ремонту свого автомобіля ОСОБА_1 сплатив 98 982,00 грн.

Оскільки цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 застрахована, його страховиком, Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Саламандра», виплачено на рахунок ОСОБА_1 страхове відшкодування у розмірі 78 186,00 грн (71 951,62 грн та доплата 6234,38 грн) з вирахуванням від вищезазначеної вартості ремонту автомобіля франшизи у розмірі 1000,00 грн та 20% податку на додану вартість у розмірі 19 796,00 грн.

Враховуючи, що ОСОБА_2 добровільно сплатив позивачу 1000,00 грн, що сторони визнають, ОСОБА_1 просив стягнути з нього різницю між фактично понесеними витратами на ремонт автомобіля та страховим відшкодуванням – 19 796,00 грн та витрати на евакуацію автомобіля у розмірі 1400,00 грн.

З акту виконаних робіт №ФЛР00001221 від 02 липня 2018 року на надання послуг з технічного обслуговування і ремонту автомобіля вбачається, що надавач послуг з ремонту автомобіля фізична особа-підприємець ОСОБА_4 визначив вартість відновлювального ремонту автомобіля в сумі 98 982,00 грн без урахування податку на додану вартість.
З відомостей Реєстру платників податку на додану вартість, що є загальнодоступними, вбачається, що фізична особа-підприємець ОСОБА_4 не є платником податку на додану вартість. З відомостей Реєстру платників єдиного податку вбачається, що фізична особа-підприємець ОСОБА_4 є платником єдиного податку 2 групи.

Отже, за обставин проведення ремонтних робіт з відновлення пошкодженого автомобіля особою, яка не є платником податку на додану вартість, у страховика відповідача не виникло обов`язку з включення податку на додану вартість до суми страхового відшкодування. Страхова компанія у повному обсязі виконала свої зобов`язання з виплати страхового відшкодування постраждалій особі. 

Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі  статтею 1194 ЦК України - відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

За таких умов, обов`язок зі сплати різниці між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування, яка в даному випадку дорівнює розміру податку на додану вартість від вартості відновлювального ремонту, в силу вимог статті 1194 ЦК України покладається на відповідача як особу, яка завдала таку шкоду. 

Таким чином, ураховуючи, що реальні збитки позивача перевищують розмір страхової суми, яка виплачена йому страховиком відповідача, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо виникнення у ОСОБА_2 як особи, винної у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, відповідальності зі сплати різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою у розмірі 19 796,00 грн (98 982,00 грн вартість ремонту – 78 186,00 грн страхове відшкодування – 1000,00 грн добровільно сплачена франшиза).

Також, судова колегія погоджується й з висновком суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_2 понесених ОСОБА_1 витрат на оплату послуг з евакуації автомобіля BYD F-3, державний номер НОМЕР_1 , у розмірі 1400,00 грн, що підтверджуються копією товарного чеку від 11 травня 2018 року (а. с. 38 том 1). Такі витрати перебувають у причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою, у якій пошкоджено автомобіль позивача, однак не охоплюються страховою виплатою, оскільки за змістом статті 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" до страхового відшкодування включаються витрати, пов`язані з евакуацією транспортного засобу лише з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання власника чи законного користувача транспортного засобу. З товарного чеку вбачається, що надання послуг евакуатора відбулось у травні 2018 року, тоді як дорожньо-транспортна пригода сталась у грудні 2017 року, тобто послуги з евакуації надавались не з місця дорожньо-транспортної пригоди, проте до того, як автомобіль ОСОБА_1 був відремонтований. Отже, ці витрати повинні бути відшкодовані винною в дорожньо-транспортній пригоді особою.

При цьому, доводів щодо незгоди з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення витрат на евакуацію транспортного засобу апеляційна скарга ОСОБА_2 не містить. Доказів про те, що вказані послуги не надавалися, чи їх розмір є завищеним, чи що ці витрати повинні включатися до страхового відшкодування, ним не надано.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо ненадання судом першої інстанції належної оцінки доказам у справі, зокрема, звіту, судова колегія відхиляє, виходячи з наступного.

У разі здійснення відновлювального ремонту пошкодженої речі розмір збитків визначається як реальна вартість матеріалів і робіт, затрачених на її відновлення, а у разі не проведення ремонту - як вартість матеріалів і робіт, необхідних для її відновлення у майбутньому.  Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 753/19288/14-ц, провадження № 61-9687св18.

Звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу.

Визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту суди, у разі виникнення спору щодо визначення його розміру,  виходять з фактичної суми, встановленої висновком судової автотоварознавчої експертизи або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля. Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 06 липня 2018 року у справі №  924/675/17.
Враховуючи, що автомобіль позивача фактично відремонтовано, розмір понесених ним збитків підтверджується не звітом автотоварознавчого дослідження, а доказами, що підтверджують понесені витрати на ремонт – актом виконаних робіт та квитанцією про їх оплату.

Отже, заперечення відповідача проти звіту автотоварознавчого дослідження не впливають на правильність висновків суду першої інстанції. Звіт не покладено в основу рішення суду.

Крім того, звіт автотоварознавчого дослідження складений уповноваженою особою - фізичною особою-підприєцем ОСОБА_3 , яка має вищу технічну освіту, стаж експертної роботи з 2004 року. Кваліфікаційне свідоцтво оцінювача МФ №4958, видане Фондом державного майна України 17 березня 2007 року, занесено до Державного реєстру оцінювачів України № 5477 від 28 квітня 2007 року. У матеріалах справи міститься два звіти - №66872 від 18 січня 2018 року та № 66872/1 від 20 січня 2018 року, складені на замовлення АК Укравтоекспертиза та ОСОБА_1 відповідно, тому посилання відповідача на невизначеність замовника звіту є безпідставними, що оцінено судом першої інстанції належним чином.

Твердження ОСОБА_2 щодо того, що автомобіль позивача до дорожньо-транспортної пригоди вже мав пошкодження, оскільки виявлені при огляді пошкодження і ті, що ремонтувались по факту, не співпадають; що проведено 36 операцій з ремонтних послуг, однак у протоколі огляду транспортного засобу є інформація щодо 34 необхідних операцій судова колегія відхиляє, оскільки з акту виконаних робіт не вбачається виконання робіт, не пов`язаних з пошкодженнями автомобіля під час дорожньо-транспортної пригоди. Послуги та складові частини автомобіля, зазначені в акті виконаних робіт відповідають переліку пошкоджень, виявлених при огляді автомобіля та перелічених суб`єктом оціночної діяльності у ремонтній калькуляції. Протокол огляду автомобіля містить перелік самих пошкоджень, а не необхідних робіт з їх усунення. Жодних доказів того, що ремонтні роботи не пов`язані з фактом дорожньо-транспортної пригоди, відповідачем не надано. Клопотань про призначення експертизи у справі від відповідача не надходило.

Посилання ОСОБА_2 на те, що на станції технічного обслуговування, де проводився ремонт автомобіля позивача, непоодинокі випадки завищення цін, є лише його припущеннями, що не мають відношення до предмету доказування у справі.

Доводи ОСОБА_2 щодо того, що на підтвердження проведення ремонтних робіт позивачем надано лише акт виконаних робіт, жодних рахунків-фактур, договору не надано, не можуть бути взяті до уваги, оскільки наданий позивачем акт виконаних робіт та квитанція про їх оплату є належними доказами понесених ним витрат, які не спростовано відповідачем, і сумнівів у достовірності наданих доказів не виникає. Підписання акту 03 грудня 2018 року також не свідчить про те, що він є неналежним доказом.

Не зазначення в акті, чи були складові частини, використані для проведення ремонту, новими та оригінальними, чи ні, не впливає на правильність висновків суду, адже понесені витрати підлягають відшкодуванню. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості. 

Посилання відповідача на те, що в особливих відмітках у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу позивача вказано назву товариства з обмеженою відповідальністю та ОСОБА_5 , що дає можливість припустити, що автомобіль належить не лише ОСОБА_1 , є неспроможними, оскільки наявність інших осіб, що мають право керувати автомобілем позивача, жодним чином не впливає на його право отримати відшкодування збитків, завданих його майну, та на правильність вирішення спору.

Доводи ОСОБА_2 щодо того, що суд першої інстанції проігнорував необхідність присутності перекладача, адже він не володіє українською мовою, спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що ухвалою суду від 25 вересня 2020 року призначено відповідачу перекладача, та направлено перекладачу судову повістку на 24 листопада 2020 року. Однак, відповідач ОСОБА_2 на це судове засідання не з`явився.

Твердження ОСОБА_2 щодо того, що суд не врахував його погане самопочуття 24 листопада 2020 року, є безпідставними, оскільки доказів поважності причин своєї неявки у судове засідання у цей день відповідач не надав.

Посилання відповідача на те, що суд не розглянув клопотання про витребування доказів від 25 травня 2020 року, необґрунтовані, оскільки таке клопотання судом вирішено та відмовлено у його задоволенні, що підтверджується протоколом судового засідання від 24 листопада 2020 року. Докази, про витребування яких просив відповідач, а саме інформація щодо інших дорожньо-транспортних пригод, не є належними, не здатні підтвердити інформацію, що входить до предмету доказування у цій справі, тому підстав для задоволення такого клопотання у суду першої інстанції не було.
Доводи відповідача щодо неврахування судом наявності у нього на утриманні дружини та дочки та погіршення матеріального стану, не можуть бути взяті до уваги, оскільки ці обставини не мають значення для вирішення справи.

Разом з тим, в силу вимог частини 4 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи, у первісній позовній заяві ОСОБА_1 просив стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Саламандра» 6234,38 грн та з ОСОБА_2 25 196,00 грн, що складається з 19 796,00 грн залишку вартості ремонту автомобіля, 1000,00 грн франшизи, 3000,00 грн вартості складання звіту автотоварознавчого дослідження та 1400,00 грн за послуги з евакуації автомобіля.

10 березня 2020 року ОСОБА_1 подано заяву про уточнення позовних вимог, у якій він вказав, що страховою компанією здійснено йому доплату у розмірі 6234,38 грн, тому до неї він претензій та має та просив залишити позовні вимоги в цій частині без розгляду.

Водночас, ОСОБА_1 зменшив розмір своїх вимог до ОСОБА_2 з 25 196,00 грн, до 21 196,00 грн, зазначивши, що відповідач добровільно сплатив йому 1000,00 грн та виключивши зі свого розрахунку суму вартості складання звіту автотоварознавчого дослідження у розмірі 3000,00 грн.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції зазначив про подання позивачем заяви про уточнення та зменшення позовних вимог, однак помилково стягнув з відповідача на користь позивача суму коштів у розмірі 25 196,00 грн, як зазначено у первісному позові, а не 21 196,00, як просив ОСОБА_1 з урахуванням уточненої заяви, вийшовши таким чином всупереч принципу диспозитивності цивільного судочинства за межі заявлених позивачем вимог.
На підставі викладеного, судова колегія вважає за необхідне рішення суду змінити, зменшивши розмір стягнутих з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 коштів з 25 196,00 грн до 21 196,00 грн.

В іншій частині підстав для зміни чи скасування рішення суду не вбачається.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки зміна ціни позову з 25 196,00 грн до 21 196,00 грн не змінює розміру судового збору, який позивачем сплачено, виходячи з мінімальної ставки у розмірі 768,40 грн, та позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, підстав для перерозподілу судових витрат не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368,  п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 – 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 24 листопада 2020 року – змінити, зменшивши розмір стягнутої з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди з 25 196,00 грн до 21 196,00 грн.
В іншій частині рішення суду – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                  І.В. Бурлака

Судді                                                          О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина 

Повний текст постанови складено 13 травня 2021 року.