ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 601/273/21	Головуючий у 1-й інстанції Коротич І.А. 	
Провадження № 22-ц/817/555/21 	Доповідач - Щавурська Н.Б.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 червня 2021 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Щавурська Н.Б. 
суддів -  Сташків Б. І., Храпак Н. М., 

розглянувши в письмовому провадженні, без повідомлення сторін апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк “ПриватБанк” на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 15 березня 2021 року, ухвалене суддею Коротичем І.А. в цивільній справі № 601/273/21 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк “ПриватБанк” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 

ВСТАНОВИВ:
у лютому 2021 року АТ КБ “ПриватБанк” звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 30170 грн 17 коп.
В обґрунтування позовних вимог посилалося на те, що відповідно до укладеного 07.12.2010 року договору № б/н ОСОБА_1 отримала в Банку кредит у розмірі 16 000, 00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 22300, 00 грн. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердила згоду, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», викладеними на банківському сайті, складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керувався п.п. 2.1.1.2.3 Договору, де зазначено, що клієнт при укладанні Договору дає свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку. Внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов`язань за вказаним договором, станом на 29.12.2020 року заборгованість ОСОБА_1 перед Банком складає 30 170, 17 грн.
Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 15 березня 2021 року в позові АТ КБ “ПриватБанк” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 30 170, 17 грн за кредитним договором № б/н від 07 грудня 2010 року — відмовлено.
В апеляційній скарзі АТ КБ “ПриватБанк” просить скасувати рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 15 березня 2021 року та ухвалити нове рішення, задовольнивши позовні вимоги у повному обсязі, вважаючи, рішення таким, що прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без надання належної оцінки наявним у справі доказам; з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на ненадання судом належної правової оцінки фактам користування відповідачем кредитними коштами внаслідок активації кредитної картки та звернень про перевипуск карток, як таким, що є доказами укладення договору приєднання шляхом приєднання ОСОБА_1 до запропонованих умов у цілому.
Звертає увагу на наявність на офіційному сайті Приватбанку hpps://privatbank у розділі “Архів договорів” редакції Умов та правил надання банківських послуг, починаючи з 01.04.2012 року до даного часу, з якими відповідач мала змогу ознайомитися будь-коли.
З урахуванням відсутності у відповідача будь-яких заперечень щодо нарахованих відсотків та неустойки, вважає була наявною мовчазна згода з розміром боргу.
Посилається на неврахування судом правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 28.03.2019 року в справі № 428/2873/17 та від 08.07.2019 року в справі № 923/760/18, у відповідності до яких саме по собі посилання на неознайомлення з Умовами та Правилами надання банківських послуг не може бути підставою для визнання не укладеними кредитних правовідносин і жодного підпису відповідача під публічними розміщеними Умовами та правилами закон не вимагає.
Звертає увагу на неврахування судом вимог ст. 49 ЗУ “Про банки і банківську діяльність”, відповідно до якої забороняється видача безпроцентних кредитів.
На думку апелянта, за умови неврахування судом Умов та правил надання банківських послуг, наявних у матеріалах справи, суд повинен був стягнути відсотки за ставкою 3 % річних, як цього вимагає положення ч. 2 ст. 625 ЦПК України, а не звільняти боржника від сплати відсотків судовим рішенням, наслідком чого є порушення економічної безпеки через неможливість здійснення виплати Банком відсотків за депозитними договорами та іншими обов`язковими платежами. 
Також, вважає судом не надано належної правової оцінки факту відсутності вимог відповідача про визнання недійсним кредитного договору з підстав відсутності в неї обов`язку зі сплати процентів, неустойки чи тіла кредиту. При цьому, посилається на неврахування судом висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 14.11.2018 року в справі № 2-383/2010, що стосуються презумпції дійсності правочину.
Посилається й на неврахування судом вимог ст. 638 ЦК України.
Крім цього, звертає увагу на порушення судом обов`язку в частині встановлення обставин, які підлягають доказуванню, що полягає у невжитті заходів з метою встановлення істини шляхом витребування у Банку додаткових доказів, та на наявність у зв`язку з цим у суду апеляційної інстанції обов`язку дослідити додаткові докази на підтвердження позовних вимог (а саме, долучену до апеляційної скарги довідку про умови кредитування з використанням карти “Універсальна” (30 днів пільгового періоду).

       Відзив на апеляційну скаргу АТ КБ “ПриватБанк” від відповідача ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції не надходив.

       Дослідивши докази у справі у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з таких підстав.
       Частиною 1 статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
       Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи..
       Відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 19, п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України дана справа відноситься до малозначних.
       Справу розглянуто без виклику учасників справи в порядку, передбаченому ст. 369 ЦПК України.
       Статтею 129 Конституції України визначено, що основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
       Згідно вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
       Згідно вимог ч. 3 вищевказаної статті докази. Які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках. Якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
       У відповідності до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Судом встановлено, що 07 грудня 2010 року ОСОБА_1 підписала Анкету-Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приват Банк», на підставі якої отримала кредит у розмірі 16 000, 00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок (а.с. 15). 
Своїм підписом у вказаній заяві відповідач підтвердила згоду, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг. 
Дана заява не містить інформації про конкретний вид картки, яку бажала отримати відповідач, а розмір бажаного кредитного ліміту зазначений у сумі 6000 грн. 
Крім того, у цій заяві, відсутні умови договору про розмір процентів, встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
На підтвердження заявлених позовних вимог позивачем подано до суду: розрахунок заборгованості за договором від 07 грудня 2010 року станом на 31.05.2015, розрахунок заборгованості за договором № б/н від 07 грудня 2010 року станом на 30.09.2019, розрахунок заборгованості за договором № б/н від 07 грудня 2010 року станом на 29.12.2020, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, анкету-заяву ОСОБА_1 про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» («Універсальна, 30 днів пільгового періоду», “Універсальна, 55 днів пільгового періоду”, Універсальна CONTRACT”, “Універсальна GOLD”), виписку по особовому рахунку ОСОБА_1 за договором б/н станом на 30.12.2020 року.
Згідно з наданим позивачем розрахунком, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 29 грудня 2020 року становить 30170,17 грн, яка складається з: 24 257, 83 грн - заборгованість за тілом кредиту; 24 257, 83 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0, 00 грн - заборгованість за нарахованими відсотками; 5 912, 34 грн - заборгованість за простроченими відсотками; 0, 00 грн - нарахована пеня; 0, 00 грн - нарахована комісія.
Матеріали справи не містять доказів ознайомлення ОСОБА_1 саме з доданими Банком до позовної заяви Витягом з тарифів, Умовами та правилами надання банківських послуг при підписанні анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, а також будь-яких доказів розміщення на сайті Приватбанку hpps://privatbank у розділі “Архів договорів” наданої до матеріалів справи редакції Умов та правил надання банківських послуг.
В ході апеляційного розгляду справи також встановлено, що долучений Банком Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщенні на сайті https//privatbank.ua/terms/, на які посилається позивач, як на частину укладеного між сторонами договору приєднання, містять інформацію відносно 4 видів кредитних карт («Універсальна 30 днів пільгового періоду», «Універсальна 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Contract», «Універсальна Gold») з різними умовами кредитування.
Також, розмір встановленого на платіжну картку відповідача кредитного ліміту збільшувався з ініціативи банку, а відповідач користувалася відповідними коштами.
З долученого самим позивачем до позовної заяви розрахунку (а.с. 8-12), вбачається, що за час користування виданими ОСОБА_1 картками, останньою за період з 01.06.2015 року до 29.12.2020 року було витрачено 44 144, 08 грн кредитних коштів, а повернуто - 94 824, 41 грн. При цьому, з усієї суми коштів, що поверталася відповідачем, банком такі були зараховані в наступному порядку: на погашення тіла кредиту — 73 454, 64 грн, на прострочене тіло кредиту - 16 502, 18 грн, на сплату пені — 1 100 грн, відсотків — 1980, 06 грн, прострочених відсотків — 1 787, 53 грн.
Відповідної інформації за період з 22.10.2012 року до 31.05.2015 року включно розрахунок Банку (а.с. 4-7) не містить. Разом із тим, розрахунок за цей період містить інформацію про наявність заборгованості у відповідача перед банком на загальну суму 14 188, 46 грн (з яких: 13 802, 64 грн — заборгованість за кредитом і 385. 82 грн — несплачених процентів на поточну заборгованість). 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Статтею 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпеченням, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.        
У відповідності до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
З юридичної природи кредитних договорів випливає, що його істотними умовами є: сума кредиту (кредитного ліміту), процентна ставка за користування кредитними коштами, відповідальність за невиконання умов договору, порядок сплати кредиту та строк дії кредитної лінії.                
Згідно вимог ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Умови договорів приєднання розробляються банком, а тому вони повинні бути зрозумілі усім споживачам банківських послуг та доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці Тарифи, Умови та правила надання банківських послуг ПАТ КБ “ПриватБанк”, з якими відповідач був ознайомлений.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК).
       
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем факту укладення договору приєднання з відповідачем на умовах, які покладені в основу розрахунку про наявність заборгованості, а також — з того, що загальна сума витрачених ОСОБА_1 коштів за період їх користування значно менша, ніж сума коштів, повернутих Банку, відтак — з відсутності правових підстав для стягнення заборгованості.
Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції, як такими, що зроблені з урахуванням вимог законів, що регулюють спірні правовідносини та підтверджені наявними у справі доказами.
Встановивши відсутність у підписаній сторонами анкеті-заяві позичальника від 07 грудня 2010 року будь-якої інформації щодо істотних умов кредитного договору (процентної ставки, строку повернення кредиту, підстав та розміру нарахування комісії, умов відповідальності позичальника за порушення виконання зобов`язання у вигляді неустойки (пені, штрафів) та їх розміру); відсутність доказів про ознайомлення відповідача ОСОБА_1 зі змістом саме тих Умов і Правил, Тарифів Банку, на підставі яких проведено розрахунок, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, прийшов до вірного висновку, що договір приєднання між сторонами у справі на умовах, зазначених позивачем не укладався, а тому, з урахуванням факту повернення відповідачем Банку упродовж часу користування кредитними коштами суми значно більшої, ніж була використана, відсутні правові підстави для стягнення заборгованості в розмірі 30 170, 17 грн. 
Додатково, колегія суддів звертає увагу позивача на те, що долучений Банком Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщенні на сайті https//privatbank.ua/terms/, на які посилається позивач, як на частину укладеного між сторонами договору приєднання, містять інформацію відносно 4 видів кредитних карт («Універсальна 30 днів пільгового періоду», «Універсальна 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Contract», «Універсальна Gold») з різними умовами кредитування, в той час як анкета-заява, як єдиний документ, підписаний відповідачем, не містить жодної інформації щодо виду виданої ОСОБА_1 картки чи розміру істотних умов договору кредиту (окрім розміру кредитного ліміту). За вказаних обставин, нарахування Банком процентів і штрафних санкцій позивачу, передбачених саме для карт спочатку “Універсальна 30 днів пільгового періоду”, а в подальшому “Універсальна GOLD” не можна визнати обґрунтованим.
Беручи до уваги те, що матеріали даної справи не містять належних, допустимих і достатніх доказів ознайомлення ОСОБА_1 на час підписання анкети-заяви саме з доданими банком до позовної заяви Витягом з тарифів та Умовами та правилами надання банківських послуг та доказів розміщення на сайті Банку саме вищевказаних документів у редакції, що містила б умови про сплату процентів за користування кредитними коштами, неустойки (пені, штрафів), комісії в тих розмірах, які застосовані банком у наданому ним розрахунку заборгованості, висновки суду першої інстанції про те, що договір приєднання не можна визнати укладеним, повністю узгоджуються з вимогами ст.ст. 207, 627, 628, 633-634, 638, 1048-1050, 1054 ЦК України.
Також, з урахуванням недоведеності позивачем факту укладення договору приєднання з відповідачем на умовах, що покладені в основу розрахунку заборгованості та з урахуванням повернення відповідачем Банку за час користування кредитними коштами суми, що значно перевищує ту, що була отримана позичальником, вірними колегія суддів вважає й висновки суду першої інстанції в частині відсутності у ОСОБА_1 заборгованості перед банком у розмірі 30 170, 17 грн.

Доводи апеляційної скарги АТ КБ “Приватбанк”, що стосуються ненадання судом належної правової оцінки фактам користування відповідачем кредитними коштами внаслідок активації кредитної картки та звернень про перевипуск карток, як таким, що є доказами укладення договору приєднання шляхом приєднання ОСОБА_1 до запропонованих умов у цілому, колегія суддів відхиляє, оскільки сам по собі факт користування відповідачем кредитними коштами та звернення про перевипуск карток не можуть вважатися належними й достатніми доказами підтвердження факту розміщення на час підписання анкети-заяви на сайті Банку Витягу з тарифів, Умов та правил надання банківських послуг саме у редакції, що містила б умови про сплату процентів за користування кредитними коштами, неустойки (пені, штрафів), комісії в тих розмірах, які застосовані банком у наданому ним розрахунку заборгованості та ознайомлення відповідача саме з вищевказаними документами.
Такими, що підлягають відхиленню є й доводи апелянта в частині неврахування судом факту наявної у відповідача можливості ознайомитися в будь-який час зі змістом редакції Умов та правил надання банківських послуг, починаючи з 01.04.2012 року до даного часу на офіційному сайті Приватбанку hpps://privatbank у розділі “Архів договорів”, оскільки позивачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами факту розміщення документів на сайті Банку на час підписання з відповідачем анкети-заяви саме у даних редакціях. На неможливості застосування до спірних правовідносин правил частини першої статті 634 ЦК України наголошується й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі 342/180/17. При цьому, Велика Палата виходить із того, що Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин (2010 рік) до моменту звернення до суду з вказаним позовом (2021 рік), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.        
Відхиляє колегія суддів і доводи апеляційної скарги АТ КБ “ПриватБанк” в частині неврахування судом відсутності у відповідача будь-яких заперечень щодо нарахованих відсотків та неустойки, як доказу існування мовчазної згоди з розміром боргу, оскільки з урахуванням відсутності у матеріалах справи відомостей про належне повідомлення відповідача ОСОБА_1 та розгляду справи без її участі, факт відсутності в матеріалах справи заперечень відповідача не може свідчити про наявність мовчазної згоди з умовами договору, на які посилається Банк, як і не може свідчити про наявність такої згоди і факт користування відповідачем кредитними коштами впродовж тривалого часу і повернення таких коштів, оскільки зарахування повернутих ОСОБА_1 на картку коштів проводилося за ініціативи Банку за відсутності в матеріалах справи будь-якої інформації про обізнаність відповідача з розмірами зарахованих Банком сум на сплату тих чи інших зобов`язань.
Підлягають відхиленню й доводи позивача в частині неврахування судом правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 28.03.2019 року в справі № 428/2873/17 та від 08.07.2019 року в справі № 923/760/18, у відповідності до яких саме по собі посилання на не ознайомлення з Умовами та Правилами надання банківських послуг не може бути підставою для визнання не укладеними кредитних правовідносин і жодного підпису відповідача під публічними розміщеними Умовами та правилами закон не вимагає, оскільки висновки Великої Палати з приводу укладення між сторонами договору приєднання, викладені в постанові від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17, які з урахуванням положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України судом першої інстанції вірно взято до уваги при розгляді даної справи, правовідносини в якій є подібними, мають пріоритет в застосуванні над висновками Верховного Суду, в зв`язку з чим останні не могли враховуватися судом при прийнятті рішення в даній справі в итой час як Велика Палата від своїх висновків, викладених у вищевказаній постанові не відступала.
Слід відхилити також доводи апелянта щодо неврахування судом вимог ст. 49 ЗУ “Про банки і банківську діяльність”, відповідно до якої забороняється видача безпроцентних кредитів, оскільки сама по собі встановлена законом заборона на видачу безпроцентних кредитів не є підставою для висновку про стягнення судом зазначених у розрахунку прострочених процентів, в той час як відсутні належні, допустимі і достатні докази існування між сторонами домовленості про їх (процентів) розмір.
Безпідставними й такими, що підлягають відхиленню колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги позивача в частині необґрунтованого звільнення судом відповідача від сплати відсотків і невирішення судом питання про стягнення на користь позивача відсотків за ставкою 3 % річних, як цього вимагає положення ч. 2 ст. 625 ЦПК України, за умови неврахування наявних у справі Умов та правил надання банківських послуг, оскільки стягнення останніх не було предметом заявлених позовних вимог, в той час як діюче цивільне процесуальне законодавство одним із принципів цивільного судочинства визначає принцип диспозитивності (розгляд судом спору не іна5кше, як у межах заявлених стороною вимог).
Відхиляються колегією суддів і доводи АТ КБ “Приватбанк”, що стосуються ненадання судом належної правової оцінки факту відсутності вимог відповідача про визнання недійсним кредитного договору з підстав відсутності в неї обов`язку зі сплати процентів, неустойки чи тіла кредиту, та не врахування при цьому висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 14.11.2018 року в справі № 2-383/2010, що стосуються презумпції дійсності правочину оскільки з урахуванням того, що договір приєднання на умовах, зазначених Банком не укладався, то відповідно відсутні правові підстави для визнання неукладеного в частині процентів, неустойки (штрафів), пені договору недійсним, в той час як підставами для відмови в позові про стягнення тіла кредиту є встановлена судом обставина, підтверджена наявними у справі доказами (розрахунком заборгованості, наданим самим позивачем, випискою по особовому рахунку ОСОБА_1 ), про повернення відповідачем значно більшої суми коштів, ніж ті, що були нею використані (з урахуванням тих сум, що були зараховані позивачем на сплату платежів, відповідні розміри і порядок сплати яких сторонами не обумовлювались, зокрема, відсотків, пені, штрафів, комісій тощо), а висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 14.11.2018 року в справі № 2-383/2010, стосуються укладених договорів.
Підлягають відхиленню колегією суддів і доводи апелянта щодо неврахування судом вимог ст. 638 ЦК України, оскільки з урахуванням встановленої судом обставини недосягнення сторонами згоди щодо усіх істотних умов договору, висновки суду першої інстанції в частині, що договір приєднання не був укладеним повністю узгоджуються з вимогами даної статті.
Доводи апеляційної скарги Банку щодо порушення судом обов`язку в частині встановлення обставин, які підлягають доказуванню, що полягає у невжитті заходів з метою встановлення істини шляхом витребування у Банку додаткових доказів, та наявності у суду апеляційної інстанції у зв`язку з цим обов`язку дослідити додаткові докази на підтвердження позовних вимог (а саме, долучену до апеляційної скарги довідку про умови кредитування з використанням карти “Універсальна” (30 днів пільгового періоду)) колегія суддів відхиляє з підстав, що позивачем не обґрунтовувалися позовні вимоги обставиною підписання відповідачем довідки про умови кредитування, а відтак — у суду першої інстанції не було жодних підстав з метою встановлення істини у справі запитувати у Банку інформацію про наявність такої довідки, в той час як причина долучення позивачем даної довідки до матеріалів справи з посиланням на невжиттям судом першої інстанції заходів для встановлення істини у справі шляхом витребування відповідної довідки у Банку за обставин відсутності у змісті позовної заяви інформації про її існування, і як наслідок — відсутності відповідної інформації у суду першої інстанції, колегія суддів не може визнати винятковим випадком, існування якого з урахуванням вимог ч. 3 ст. 367 ЦПК України давало б суду апеляційної інстанції прийняти вищевказаний доказ (неподання Банком до суду першої інстанції наявної у нього на час звернення з позовом довідки про умови кредитування від 20.09.2011 року (а.с. 84) жодним чином не пов`язано з причиною, що об`єктивно не залежала від позивача). 
Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи.
У відповідності до ч. 1 ст. 374 Цивільного процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно вимог ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судом вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам, ак доводи апеляційної скарги АТ КБ “ПриватБанк” висновків суду не спростовують, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу позивача слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
У відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають.
Згідно вимог п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України до числа малозначних закон відносить, у тому числі справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Враховуючи категорію даної справи, яка відноситься до малозначних, така касаційному оскарженню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 19 ч. 6 п. 1; 35 ч.ч. 1, 3; 259 ч.ч. 1, 2, 8; 374 ч. 1 п. 1; 375 ч. 1; 381 ч.ч. 1, 3; 382 ч.ч. 1, 2; 384 ч. 1; 389 ч. 1 п. 2, ч. 3 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу акціонерного товариства Комерційний банк “ПриватБанк” — залишити без задоволення.
Рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 15 березня 2021 року - залишити без змін.
Судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покласти на сторони в межах, понесених ними.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, окрім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.        
Дата складання повного тексту постанови 01 червня 2021 року.

Головуючий 
Судді