КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 2-а, e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

 

Єдиний унікальний номер справи № 757/9574/20                                           Головуючий у суді першої інстанції - Остапчук Т.В.
Номер провадження № 22-ц/824/4633/2021                                            Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
 
ПОСТАНОВА
   ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 квітня 2021 року                                                                     м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді: Яворського М.А.,
суддів:                      Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,
за участю секретаря  - Владімірової О.К.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 19 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, про забезпечення реалізації доступу до дитини, -
ВСТАНОВИВ:
У лютому 2020 року Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції України (м. Київ) в інтересах Деніза Калкана  звернулось до суду із позовом до ОСОБА_2 та просило суд встановити спосіб спілкування ОСОБА_1 з дитиною шляхом надання дозволу на відвідування дитиною ОСОБА_5 батька ОСОБА_1 за місцем його постійного проживання у АДРЕСА_1 , щороку з 10:00 год. 01 липня до 18:00 год. 31 липня; зобов`язати ОСОБА_2 щороку з 10:00 год. 01 липня до 18:00 год. 31 липня привозити дитину в Турецьку Республіку за місцем постійного проживання позивача у АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги мотивувало тим, що у 2007 році ОСОБА_1 та ОСОБА_2 одружились в м. Ізмір, Турецька Республіка. Від шлюбу в них народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням 4-го Сімейного Суду м. Ізмір від 16 грудня 2013 року №2013/889 про розлучення, право опіки над спільною дитиною передано ОСОБА_2 та дозволено батьку ОСОБА_1 зустрічатись з дитиною з 10:00 год. 2 дня релігійних свят до 18:00 год. 3 дня релігійних свят, і приймаючи до уваги, що сторони проживають в різних країнах - встановлювати з дитиною особисті стосунки з 10:00 год. 01 липня до 18:00 год. 31 липня кожного року.
Позивач вказував, що відповідач перешкоджає спілкуванню батька з дитиною,  у заяві ОСОБА_1 про забезпечення реалізації права доступу до дитини інформував, що під час його візиту до України 22 березня 2017 року відповідачка заявила, що не бажає дотримуватись порядку спілкування, передбаченого рішенням турецького суду, та не віддаватиме дитину позивачеві у визначений судом час. 
Наголошував, що на даний час батько ОСОБА_1 не має зв`язку із дитиною та наполягає на тому, щоб дитину щороку привозили в Турецьку Республіку та залишали з ним протягом місяця з 01 липня по 31 липня, оскільки матеріальної можливості приїздити в Україну він більше не має.
Від представника відповідача до суду першої інстанції надійшло клопотання про закриття провадження у справі, так як відсутній предмет спору у даній справі. Зазначене клопотання  мотивовано тим, що рішенням 4 -го Сімейного Суду міста Ізмир Турецької Республіки у справі № 212/233 від 16 грудня 2013 року позов про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , було вирішено питання права опіки над ОСОБА_5 й право опіки було передано відповідачу, а позивачу було дозволено зустрічатися з дитиною з 10:00 год. 2 дня релігійних свят до 18:00 год. 3 дня релігійних свят і приймаючи до уваги, що сторони проживають в різних країнах - встановлювати з дитиною особові стосунки з 10:00 год. 01 липня до 18:00 год. 31 липня кожного року.
Таким чином, в рішенні іноземного суду, яке було ухвалене після виїзду ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в Україну, вже встановлений спосіб спілкування дитини з батьком, який проживає окремо і предмет спору з цього приводу відсутній, а в провадженні 4-го Сімейного суду м. Ізмір знаходиться справа №212/233 між тими самими сторонами, про той самий спір.
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 19 листопада 2020 року закрито провадження у справі.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) в інтересах ОСОБА_1 подало апеляційну скаргу, вважаючи ухвалу суду першої інстанції прийнятою із неправильним застосуванням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, та просило апеляційний суд скасувати зазначену ухвалу, направивши справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Апелянт вказує, що підставою для закриття провадження у справі судом зазначено відсутність предмету спору, з посиланням на норми п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, однак суд помилково дійшов такого висновку зважаючи на наступне. 
Зазначає, що підставою звернення до суду стало саме те, що починаючи з 2015 року відповідач перешкоджала спілкуванню батька з дитиною, та з 2017 року жодним чином не виконує рішення турецького суду. Окрім того, предметом розгляду турецького суду було саме надання дозволу батьку зустрічей з дитиною, однак судом не вирішувалось питання,  яким чином та на території якої держави будуть відбуватись зустрічі. Відтак, зважаючи на те, що відповідач ОСОБА_2 уникає надання доступу батька до дитини на території України, ОСОБА_1 просить суд надати можливість йому бачитись із сином згідно графіку, визначеного турецьким судом,  разом із тим  визначити  проведення таких зустрічей на території Турецької Республіки, що не було предметом розгляду в суді.
Також Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) вказує, що на момент подання позовної заяви між сторонами залишилось невирішеним питання щодо порядку надання відповідачем доступу до дитини. Відтак застосування п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України могло б мати місце, якщо б на момент розгляду справи предмет позову став відсутній після відкриття провадження у справі в наслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку із добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.
Апелянт вважає, що прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку із цим не залишилось неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Однак, спірні питання між сторонами існували на момент подання позову, та не врегульовані й не вирішені на даний час.
26 лютого 2021 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_2 - Загороднього С.В. відповідно до якого останній  заперечує проти задоволення вимог апелянта з огляду на безпідставність та необґрунтованість апеляційної скарги.
У відзиві представник відповідача вказує, що в рішенні турецького суду вже встановлений спосіб спілкування з дитиною батька, який проживає окремо. В той же час, в позовній заяві Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) просить суд встановити спосіб спілкування позивача з дитиною шляхом надання дозволу на відвідування дитиною батька за місцем його постійного проживання в Турецькій Республіці щороку з 10:00 год. 01 липня до 18:00 год. 31 липня; зобов`язати відповідача щороку у вказаний час привозити дитину в Турецьку Республіку за місцем постійного проживання позивача. Таким чином, в рішенні турецького суду, яке було ухвалено після виїзду відповідача з дитиною в Україну, вже було встановлено спосіб спілкування з дитиною батька, який проживає окремо і предмет спору  з цього приводу відсутній.
Наголошує у відзиві й на тому, що переміщення дитини відбулось ще до винесення рішення турецьким судом і всі перелічені обставини були враховані таким судом при ухваленні рішення, а заборони на переміщення дитини з території Турецької Республіки не було й немає. Жодних відомостей про порушення права батька на доступ до дитини в матеріалах справи не наведено, перепон для спілкування з дитиною відповідач не створювала й не має такого наміру. Тому просить суд залишити апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) без задоволення, а ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 19 листопада 2020 року - без змін. 
При апеляційному перегляді справи, представник Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) Самойлова Д.М.  підтримала доводи викладені в апеляційній скарзі та просила її задовольнити, ухвалу суду скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження її розгляду. Свої доводи обґрунтовувала тим, що дійсності 4-им Сімейним судом міста Ізмир Турецької Республіки був вирішений  спір  щодо  участі батька у вихованні дитини, разом із тим зазначений суд не зазначив  порядок виконання вказаного рішення суду, що призводить до неможливості його примусового виконання, а тому саме із цих підстав щодо встановлення судом  першої інстанції  порядку виконання вказаного рішення суду і  поданий вказаний позов ОСОБА_1 . Суд  першої інстанції не в повному обсягу з`ясував вказані обставини та закрив провадження передбачено, тому просила апеляційну скаргу задовольнити.
Відповідачка ОСОБА_2 та її представник Загородній С.В. до суду апеляційної інстанції не з`явилися. Про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. При  цьому представник відповідачки , адвокат Загородній С.В. 06 квітня 2021 року направив до суду заяву в якій просив слухати справу  без його участі та без участі відповідача.
 Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_14 , вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню з таких підстав.
Так, суд першої інстанції, закриваючи провадження у даній справі, мотивував своє рішення тим, що відсутність предмету спору унеможливлює вирішення справи по суті, незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. 
При цьому суд  мотивував свій висновок тим, що рішенням 4 -го Сімейного суду міста Ізмир Турецької Республіки у справі № 212/233 від 16 грудня 2013  року спір з приводу якого Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) звернулося до Печерського районного суду міста Києва  в інтересах ОСОБА_1 вирішено питання права опіки над ОСОБА_5 й право опіки було передано відповідачу, а позивачу було дозволено зустрічатися з дитиною з 10:00 год. 2 дня релігійних свят до 18:00 год. 3 дня релігійних свят і приймаючи до уваги, що сторони проживають в різних країнах - встановлювати з дитиною особові стосунки з 10:00 год. 01 липня до 18:00 год. 31 липня кожного року.
 Апеляційний суд не погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції не відповідає з наступних підстав.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій статті 24 Конституції України.
Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (ч.1 ст. 55 Конституції України).
Саме суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості звернутися з відповідною заявою до компетентного суду.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд
Згідно із ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України).
З матеріалів справи вбачається, що в лютому 2020 року Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції України (м. Київ) в інтересах ОСОБА_1 звернулось до суду із позовом до ОСОБА_2 та просило суд встановити спосіб спілкування ОСОБА_1 з дитиною шляхом надання дозволу на відвідування дитиною ОСОБА_5 батька ОСОБА_1 за місцем його постійного проживання у АДРЕСА_1 , щороку з 10:00 год. 01 липня до 18:00 год. 31 липня; зобов`язати ОСОБА_2 щороку з 10:00 год. 01 липня до 18:00 год. 31 липня привозити дитину в Турецьку Республіку за місцем постійного проживання позивача у АДРЕСА_1 (а.с.1-36).
Крім того, в матеріалах справи міститься також рішення 4-го Сімейного Суду Турецької Республіки від 16 грудня 2013 року №2013/899, відповідно до якого задоволено позов ОСОБА_1   та розлучено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Передано право опіки над спільною дитиною ОСОБА_5 , 2010 року народження, його матері, дозволено батьку зустрічатися з дитиною з 10:00 год. 2 дня релігійних свят до 18:00 год. 3 дня релігійних свят і приймаючи до уваги, що сторони проживають в різних країнах - встановлювати з дитиною особові стосунки з 10:00 год. 01 липня до 18:00 год. 31 липня кожного року (а.с.7,18-19).
Предмет спору - це об`єкт спірних правовідносин, щодо якого виник спір між позивачем і відповідачем.
Під предметом спору розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. 
Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи. 
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.
Проте поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.
Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку із цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.
Поряд із цим за змістом пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову.
Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).
Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 456/847/18 (провадження № 61-2018св19), від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц (провадження № 61-1807св20).
Системний аналіз позовної заяви позивача ОСОБА_1 , заявлених ним позовних вимог та рішення турецького суду від 16 грудня 2013 року дає підстави для висновку про існування спору між ним та ОСОБА_2 щодо порядку (способу) виконання рішення турецького суду від 16 грудня 2013 року, оскільки вказаним рішення не було визначено на території якої з країн має відбуватись побачення спільної дитини ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з батьком. Вказане питання рішенням 4-го Сімейного Суду Турецької Республіки від 16 грудня 2013 року вирішено не було. Не зазначено сторонами і проте, що вказаним судом ухвалювалося додаткове рішення щодо порядку/способу та місця  виконання сторонами вказаного  рішення суду з урахуванням того що сторони фактично проживають у різних країнах. 
Той факт що між сторонами існує спір саме в частині  порядку/способу виконання вище вказаного рішення 4-го Сімейного суду міста Ізмир, підтверджується і документальними доказами: зокрема особистим повідомленням  від 05 липня 2016 року, адресоване  відповідачці у справі (а.с.27).; зверненням ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України від 07 вересня 2017 року щодо необхідності представництва його інтересів  з  приводу вказаного спору між сторонами (а.с. 10-11) .   
Таким чином, суд першої інстанції дійшов хибного висновку про відсутність предмета спору й передчасно закрив провадження у даній справі.
Відповідно до положень п.6 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Враховуючи викладене, підстави для висновку про відсутність предмету спору у дані справі відсутні, ухвала суду про закриття провадження  постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції - скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Керуючись статтями 367, 368, 374, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд , -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 19 листопада 2020 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови викладено 08 квітня 2021 року. 
 
Головуючий суддя :                                                        М.А.Яворський  
          Судді:                                                                        Т.Ц.Кашперська                                                                                                       В.О.Фінагеєв