ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2021 року  
м. Черкаси   

справа № 705/4950/20  провадження № 22-ц/821/822/20 категорія 311000000		

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Бородійчука В.Г.,
суддів: Нерушак Л.В., Василенко Л.І.

учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ;
відповідач: Державне підприємство «Уманське лісове господарство»

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державного підприємства «Уманське лісове господарство» на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Уманське лісове господарство» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення грошових коштів, у складі: головуючого судді Гудзенко В.Л., дата складання повного тексту не вказано.

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

15 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ДП «Уманське лісове господарство» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення грошових коштів.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 29 грудня 2006 року позивач був прийнятий на роботу державним службовцем на посаду головного спеціаліста відділу використання лісових ресурсів Черкаського обласного управління лісового господарства.
23 квітня 2007 року був звільнений із зазначеної посади у зв`язку з переведенням на інше місце роботи в ДП «Уманське лісове господарство» і 24 квітня 2007 року зарахований на посаду начальника відділу використання лісосировинних ресурсів та технічного забезпечення. 
03 січня 2011 року переведений на посаду провідного інспектора лісових ресурсів ДП «Уманське лісове господарство», а 01 вересня 2015 року переведений на посаду начальника відділу використання лісових ресурсів та реалізації продукції. 
30 листопада 2020 року наказом в.о. директора ДП «Уманське лісове господарство» № 189-к його звільнено з посади на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням чисельності працівників. 
Зазначає, що при попередженні позивача про звільнення, йому не було запропоновано жодної з вакантних посад, на які згодом були переведені інші особи, не дивлячись на те, що він також звертався із відповідними заявами про переведення його на ці посади. 
Позивачу було запропоновано лише одну вакантну посаду в день його фактичного звільнення, про те, він відмовився, оскільки вважав її нерівнозначною тій, яку він займав до моменту звільнення. 
Вважає, що такими діями було грубо порушено законодавство про працю, наказ ДП «Уманське лісове господарство» № 189-к від 30 листопада 2020 року «Про припинення трудового договору» є незаконним, тому звернувся з даним позовом до суду та просив:
-визнати незаконним та скасувати наказ Державного підприємства «Уманське лісове господарство» № 189-К від 30 листопада 2020 року «Про припинення трудового договору», яким його звільнено внаслідок скорочення чисельності та штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України; 
-поновити його з 30 листопада 2020 року на посаді Начальника відділу використання лісосировинних ресурсів та реалізації продукції Державного підприємства «Уманське лісове господарство»; 
-стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в сумі 35 130,62 грн., які складається із доплати за науковий ступіть кандидата наук - 8 022,85 грн. і надбавки за складність та напруженість у роботі - 27 107,77 грн.; 
-стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням за період з 01 грудня 2020 року до дати набрання законної сили рішенням суду про поновлення на роботі, врахувавши середньоденний заробіток в сумі 664,10 грн. та кількість днів вимушеного прогулу, без урахування утримання податків та інших обов`язкових платежів; 
-допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі; 
-стягнути судові витрати за понесені позивачем при розгляді даної справи з відповідача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23 лютого 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано незаконним та скасовано наказ ДП «Уманське лісове господарство» № 189-К від 30 листопада 2020 року «Про припинення трудового договору», яким ОСОБА_1 звільнено внаслідок скорочення чисельності та штату працівників.
Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника відділу використання лісосировинних ресурсів та реалізації продукції ДП «Уманське лісове господарство» з 30 листопада 2020 року.
Стягнуто з ДП «Лісове господарство» на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 39 181 грн. 90 коп..
В решті позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ДП «Уманське лісове господарство» на користь держави судовий збір у розмірі 840 грн. 40 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що під час розгляду справи було встановлено, що відповідачем не було проінформовано станом на дату попередження позивача про його звільнення, про наявність вакантних посад, при цьому за період часу з моменту попередження позивача про його звільнення і до його звільнення було заповнено дві посади: лісничого Потаського та Монастирищенського лісництва, тобто на той час вони були вакантними. При цьому, позивач двічі звертався до керівника із заявами про переведення його на вищевказані посади, однак його було звільнено на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. 
Суд визнав такі дії відповідача неправомірними та дійшов висновку про обгрунтованість позовних вимог в частині визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення на роботі.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача грошових коштів за доплату за науковий ступінь кандидата наук і надбавку за складність та напруженість у роботі, суд мотивував свій висновок тим, що такі доплати і надбавки не є обов`язковими, можуть бути встановлені або і не встановлені наказом керівника. Тому позовні вимоги в цій частині суд визнав недоведеними.
Враховуючи, що звільнення позивача відбулось з порушенням законодавства, районний суд врахувавши фактично відпрацьовані повні місяці позивача перед звільненням дійшов висновку про вмотивованість вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 39 181 грн. 90 коп.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі Державне підприємство «Уманське лісове господарство» просить скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23 лютого 2021 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що при вирішенні спору, суд належним чином не надав оцінку доказам, що були надані сторонами у справі. Відповідач зазначає, що позивачу надавалась інформація щодо вакантних посад протягом двомісячного терміну попередження про звільнення. Звертаючись із заявами про переведення на інші посади в Потаське та Монастирищенське лісництва, ОСОБА_1 не вказав з якого часу його можна призначити на вільні посади та в який день він вийде на роботу(оскільки ОСОБА_1 тривалий час перебував на лікарняному). Однією з умов призначення працівника на посаду є фізичне перебування працівника на роботі. 
Крім того, посада лісничого Потаського лісництва не була вільною, оскільки відповідно до наказу № 148-к від 17 вересня 2020 року обов`язки лісничого вказаного лісництва виконував ОСОБА_2 , який в подальшому і був призначений на цю посаду.
Призначити на посаду Монастирищенського лісництва ОСОБА_1 просив з 10 листопада 2020 року, проте ні 11 листопада 2020 року, ні 12 листопада 2020 року на роботу позивач не з`явився про час свого виходу відповідача не повідомив.
Отже, на дату попередження позивача про звільнення, відповідач одночасно повідомив про відсутність вакантної посади та роботи для працівника за відповідною професією чи спеціальністю, проте, судом дані обставини та докази, що надані відповідачем, належним чином не досліджено та не взято до уваги про прийнятті рішення.
Крім того, відповідачем у перший день виходу позивача на роботу після тривалого лікування, 30 листопада 2020 року було запропоновано перейти на єдину на той час вакантну посаду робітника на лісокультурних (лісогосподарських) роботах Потаського лісництва, проте позивач відмовився. 
ДП «Уманське лісове господарство» зазначило, що при відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємству, в установі, організації працівник, на власний розсуд звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.
Суд, не дослідив належним чином та не взяв до уваги всі вище приведені докази під час розгляду справи та дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позовних вимог. 

Відзив на апеляційну скаргу 

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від ОСОБА_1 зазначено, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для скасування чи зміни судового рішення. 
Позивачем зазначено, що 23 жовтня 2020 року він подав відповідачу заяву про призначення його на посаду лісничого Потаського лісництва, а 06 листопада 2020 року подана заява на призначення його на посаду лісничого Монастирищенського лісництва. На вищевказані посади були призначені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які до цього працювали на посадах майстра лісозаготівель та майстра лісу Потаського лісництва.
Однак при призначенні на посади лісничих ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , займані ними посади вивільнились та не були запропоновані позивачу. Таким чином, відповідачем було допущено порушення норм трудового законодавства під час звільнення позивача, оскільки йому не були запропоновані всі інші вакантні посади, які з`явились на підприємстві протягом усього періоду від попередження про звільнення та існували до дня звільнення, а відтак рішення суду є законним та обґрунтованим. 

1.Мотивувальна частина
Позиція Апеляційного суду

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Перевіривши доводи апеляційної скарги, Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц).
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду повністю відповідає.
Колегія суддів під час перевірки правильності мотивів судового рішення враховує ту обставину, що воно оскаржується відповідачем лише в частині задоволених позовних вимог. В іншій частині судове рішення сторонами не оскаржується.
Судом першої інстанції було встановлено, що 29 грудня 2006 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу державним службовцем на посаду головного спеціаліста відділу використання лісових ресурсів Черкаського обласного управління лісового господарства. 
23 квітня 2007 року він був звільнений із зазначеної посади у зв`язку з переведенням на інше місце роботи в ДП «Уманське лісове господарство і 24 квітня 2007 року зарахований на посаду начальника відділу використання лісосировинних ресурсів та технічного забезпечення. 
03 січня 2011 року позивач переведений на посаду провідного інспектора лісових ресурсів ДП «Уманське лісове господарство».
Відповідно до наказу № 41-к від 10 вересня 2015 року ОСОБА_1 обіймав посаду начальника відділу лісосировинних ресурсів та реалізації продукції, яка була затверджена 26 грудня 2019 року штатним розписом на 2020 рік. 
04 березня 2020 року у зв`язку із значним падінням виробництва, погіршенням фінансового стану, не можливістю використовувати працю працівників протягом повного робочого часу та з метою запобігання масового звільнення працівників на підприємстві наказом № 6-ОД з 11 травня 2020 року був встановлений неповний робочий день, тривалістю 6 годин. З березня 2020 року, на підприємстві відбулось зменшення дохідності та скорочення витрат на його утримання, тому 30 червня 2020 року відповідачем виданий наказ № 202 «Про внесення змін до штатного розпису та скорочення чисельності працівників». 
01 липня 2020 року керівником ДП «Уманське лісове господарство» видано наказ № 29-ОД «Про внесення змін в організаційну структуру підприємства та структуру підприємства», 
06 липня 2020 року керівником ДП «Уманське лісове господарство» видано наказ № 32-ОД, де пунктом 2 передбачалося реорганізувати структуру управління, внести зміни в організаційну структуру та граничну чисельність штатних працівників, по підприємству в розрізі структурних підрозділів на 2020, а саме: провести ліквідацію посад лісників; ліквідувати відділ лісосировинних ресурсів та реалізації продукції; скоротити посаду начальника відділу лісосировинних ресурсів та реалізації продукції, посаду інженера з лісозаготівель II категорії, посаду начальника відділу лісового та мисливського господарства, посаду інженера лісового господарства, посади слюсаря та водія в Потаському та Синицькому лісництвах. Пунктом 4 вказаного наказу передбачалося з 18 вересня 2020 року підготувати проект штатного розпису. Цим же наказом в п. 5 закріплювалося з 14 липня 2020 року підготувати проекти попереджень про вивільнення 18 вересня 2020 року працівників, посади яких скорочувалися, при цьому, запропонувати переведення їх за згодою на вакантні посади за наявності таких посад на момент попередження. Пунктом 7 наказу № 32-ОД від 06 липня 2020 року закріплював скасування наказу № 202 від 30 червня 2020 року та № 29-ОД від 01 липня 2020 року. 
20 липня 2020 року профспілковим комітетом проведено засідання, на якому було розглянуто наказ № 32-ОД від 06 липня 2020 року, посади та працівники, що підлягали скороченню та надано згоду на скорочення посад та запропоновано внести зміни до наказу № 32-ОД від 06 липня 2020 року. 
25 серпня 2020 року керівником ДП «Уманське лісове господарство» було винесено наказ № 41-ОД від 25 серпня 2020 року «Про внесення змін до наказу 32-ОД від 06 липня 2020 року», яким змінено термін скорочення працівників, таким чином переніс його на 01 листопада 2020 року. 
На виконання п. 5 наказу № 41-ОД від 25 серпня 2020 року ОСОБА_1 було повідомлено про заплановане звільнення, що підтверджується повідомленням № 770/04 від 01 вересня 2020 року. 
Наказ було надано на розгляд профспілковому комітету підприємства, що підтверджується супровідним листом № 802/05 від 03 вересня 2020 року і профспілковим комітетом повторно проведено засідання на якому розглянуто наказ № 41-ОД від 25 серпня 2020 року, та надано згоду на скорочення посад, що підлягали скороченню. 
В період часу з 02 липня 2020 року по 29 листопада 2020 року позивач ОСОБА_1 періодично перебував на лікарняних, що підтверджується відповідними листами непрацездатності Серія АДЯ № 509452 з 02 липня 2020 року по 13 липня 2020 року, Серія АДШ № 993007 з 14 липня 2020 року по15 липня 2020 року, Серія АДЯ №509417 в період з 16 липня 2020 року по 27 липня 2020 року, Серія НОМЕР_1 з 12 жовтня 2020 року по 25жовтня 2020 року, Серія НОМЕР_2 з 30 жовтня 2020 року по 13 листопада 2020 року, Серія АДЯ № 524096 з 16 листопада 2020 року по 29 листопада 2020 року.
При цьому, ОСОБА_1 звертався до керівника ДП «Уманське лісове господарство» із заявою від 23 жовтня 2020 року про переведення його на посаду лісничого Потаського лісництва.
Також, ОСОБА_1 звертався до керівника ДП «Уманське лісове господарство» із заявою від 06 листопада 2020 року про переведення його на посаду лісничого Монастирищенського лісництва з 10 листопада 2020 року.
Відповідно до наказу №148-к від 17 вересня 2020 року обов`язки лісничого Потаського лісництва виконував ОСОБА_2 , а з 09 листопада 2020 року він був призначений на посаду лісничого Потаського лісництва.
За погодженням Черкаського ОУЛМГ від 09 листопада 2020 року на посаду лісничого Монастирищенського лісництва наказом № 181-к від 11 листопада 2020 року було переведено ОСОБА_3 
30 листопада 2020 року після виходу ОСОБА_1 з лікарняного на роботу, відповідачем було запропоновано йому перейти на вакантну посаду робітника на лісокультурних і лісозагосподарських роботах Потаського лісництва, що підтверджується пропозицією №  1090 від 30 листопада 2020 року, але позивач відмовився від вищевказаної пропозиції, обґрунтовуючи це тим, що запропонована посада не відповідає його кваліфікаційним вимогам, є менш оплачуваною та він не має можливості діставатися до Потаського лісництва, адже проживає в іншій місцевості в с. Родниківка Уманського району за 45 км. 
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі, ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.
Згідно з частиною першою статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.
При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.
При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
Статтею 43 КЗпП України встановлено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації) статті 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником.
Гарантії працівників при незаконному звільненні з роботи та порушенні порядку їх звільнення з роботи визначені законодавцем у статті 235 КЗпП України.
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
Проте, з урахуванням вимог трудового законодавства у справах, в яких оспорюється незаконність звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.
А також Апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
Частини друга та третя цієї статті визначають обставини, які мають враховуватись в разі вирішенні питання про залишення на роботі працівника при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації.
При вивільненні працівників, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у частині другій статті 42 КЗпП України.
За змістом статті 42 КЗпП України коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають таку ж посаду.
При визначенні працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, використовуються ознаки, які в сукупності характеризують виробничу діяльність працівників: наявність певної освіти, стаж і досвід роботи, ставлення до роботи, якість виконуваної роботи тощо.
Перевіряючи дотримання відповідачем положення статті 42 КЗпП України, яка не містить вичерпного переліку категорій працівників, яким надається перевага в залишенні на роботі, апеляційний суд зауважує, що позивач не надав ні в суд першої інстанції, ні в суд апеляційної інстанції докази (витягу з протоколу засідання комісії) для визначення переважного права залишення на роботі працівників, які підлягають переведенню, звільненню або попередженню, про майбутнє вивільнення працівників.
А також відсутні обґрунтовані мотиви прийняття відповідних рішень про залишення на роботі іншого працівника, аніж ОСОБА_1 . 
Зважаючи на встановлені обставини справи, за яких відбулося звільнення ОСОБА_1 , Апеляційний суд дійшов висновків, що роботодавець під час розгляду справи не довів належними та допустимими доказами правомірність прийнятого ним рішення про звільнення працівника відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, не встановивши у працівника переважного права залишення на роботі.
Верховний Суд у постанові від 25 липня 2018 року у справі № 382/1039/16-ц (провадження № 61-12386св18) зазначив, що до кола працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, і працівники, які не мають таких переваг, а тому підлягають звільненню, входять всі працівники, що займають таку ж посаду і виконують таку ж роботу на підприємстві, а не тільки тих, хто працює в структурному підрозділі, в якому виконував роботу чи обіймав посаду працівник, який підлягає звільненню.
Вирішуючи питання про переважне право залишення на роботі, роботодавець мав здійснити порівняльний аналіз усіх працівників, які займають таку ж посаду і виконують таку ж роботу на підприємстві і які працювали до скорочення на підприємстві позивача, а не лише в окремому структурному підрозділі.
Отже, встановивши, що при звільненні з роботи ОСОБА_1 у зв`язку із скороченням штату працівників ДП «Уманське лісове господарство» не були дотриманні вимоги статті 49-2 КЗпП України, працівнику не було запропоновано вакантні посади, при цьому за період часу з моменту попереджання позивача про його звільнення і до його звільнення, не було запропоновано дві посади: лісничого Потаського та Монастирищенського лісництва, тобто на той час вони були вакантними, суд першої інстанцій обґрунтовано скасував оспорюваний наказ і поновив позивача на посаді, яку він обіймав.
В матеріалах справи відсутні докази, що позивачу було запропоновано вакантні посади під час повідомлення про вивільнення працівників, а також відповідач не надав суду належних та допустимих доказів пропонування позивачу інших вакантних посад відповідно до штатного розпису. 
Також суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалили законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду першої інстанцій щодо встановлених обставин справи.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суд здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»). 
Європейський суд з прав людини  наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуюче пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (§ 59 рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).
Розглядаючи справу вказаної категорії суд першої інстанції врахував інтереси сторін і вирішив спір залежно від установлених обставин того, що звільнення позивача з займаної посади відбулося з порушенням чинного законодавства та встановленої процедури.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення районного суду ухвалене з дотримання норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивача.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Уманське лісове господарство» залишити без задоволення.
Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1  до Державного підприємства «Уманське лісове господарство» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення грошових коштів залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України. 

Повний текст постанови виготовлено 27 квітня 2021 року.

       Головуючий                                                В.Г. Бородійчук        

       Судді                                                                Л.В. Нерушак

                                                                       Л.І. Василенко