ПОСТАНОВА 
Іменем України

20 травня 2021 року                                                                 м. Кропивницький

справа № 385/1355/19
провадження № 22-ц/4809/66/21 

       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
       Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А.М., Карпенка О.Л.
       за участі секретаря – Тимошенко Т.О.
учасники справи:
       позивач – ОСОБА_1 ,
       відповідачі – ОСОБА_2 , Державна реєстраційна служба Гайворонського районного управління юстиції,
третя особа - Бандурівська сільська рада Гайворонського району Кіровоградської області
       розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 24 червня 2020 року у складі судді Панасюка І.В. і

В С Т А Н О В И В:
       У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Державної реєстраційної служби Гайворонського районного управління юстиції та просив визнати недійсними та скасувати правовстановлюючі документи, видані на ім`я ОСОБА_2 на право приватної власності на присадибну земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3521180400:51:000:0750 та скасувати їх державну реєстрацію у Державному реєстрі, а також стягнути судові витрати по справі. 
       Позовна заява мотивована тим, що позивач прийняв спадщину після смерті свого батька.
       До спадщини входить жилий будинок з побутовими та господарськими будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1 . На час звернення позову номер вказаного будинку змінений з № 23 на № 6.
       Вказаний житловий будинок знаходиться на прилеглій до нього земельній ділянці фонду Бандурівської сільської ради Гайворонського району Кіровоградської області з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,2500 га.
У ОСОБА_1 з сусідами, ОСОБА_3 та її чоловіком ОСОБА_4 , виникають конфлікти за межі земельної ділянки. 
Зокрема, частина присадибної ділянки позивача після отримання ОСОБА_3 документів на право власності на земельну ділянку зменшилась і останній не має змоги обслуговувати свою господарську будівлю. 
ОСОБА_1 підготував технічну документацію для виготовлення документа про право власності на присадибну земельну ділянку, проте коли він звернувся до Бандурівської сільської ради для погодження, йому було відмовлено через те, що земельна ділянка вказана в технічній документації, яка виготовлена за замовленням ОСОБА_1 , накладається на земельну ділянку ОСОБА_2 кадастровий номер 3521180400:51:000:0750 та остання вже отримала документи на право власності на земельну ділянку.
Позивач не знає, по якій причині при підписанні протоколу погодження меж, не було уточнено площі земельних ділянок сусідів та хто підписався в протоколі за нього.
ОСОБА_1 вважає, що при виготовленні та видачі правовстановлюючих документів на присадибну земельну ділянку відповідача, було порушено його право як користувача земельної ділянки, так як на даний час він не має можливості отримати правовстановлюючі документи на право власності на свою присадибну ділянку, а тому звернувся до суду з вказаним позовом.
       Рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 24 червня 2020 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
       Рішення суду мотивоване тим, що позивач не довів свого права землекористування земельною ділянкою площею 0,25 га, зазначеною у матеріалах геодезичних вишукувань земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , а тому вважати, що його право на користування даною земельною ділянкою порушено рішенням органу місцевого самоврядування про передання у власність земельної ділянки відповідачу ОСОБА_2 не має підстав. 
       Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не надав жодного доказу, який би підтверджував обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог, а тому в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі за недоведеністю.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 24 червня 2020 року скасувати повністю як таке, де висновки суду викладені в ньому не відповідають обставинам справи, де судом допущені порушення норм процесуального права, та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, щодо визнання незаконним та скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 3521180400:51:000:0750 та права власності на неї, власником якої є відповідач, зареєстрованого Реєстраційною службою Гайворонського районного управління юстиції Кіровоградської області 06.05.2015 за № 9774464.
Апеляційна скарга мотивована тим, що постанова Верховного Суду від 23 січня 2018 року, на яку посилається суд першої інстанції, не існує взагалі, а в наявності є постанова від 23 січня 2019 року за аналогічним номером. 
Посилаючись на висновок закріплений у даній постанові, суд не прийняв до уваги обставину, що непогодження меж земельної ділянки, не підписання акту узгодження суміжним власником (землекористувачем) дійсно не є підставою для відмови місцевою радою у затвердженні технічної документації та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, лише за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників.
Відповідач у даній ситуації допустив неправомірні дії, адже він сам особисто визначив межу між земельними ділянками сторін, не погоджуючи цього із позивачем, чим грубо порушив право останнього на користування своєю земельною ділянкою, право на безперешкодне обслуговування свого власного будинку.
ОСОБА_2 не надала суду доказів того, що їй місцевою радою було надано дозвіл на приватизацію земельної ділянки біля будинку розміром саме в 0,25 га та не надала доказів суду щодо площі земельної ділянки, яка була у неї в користуванні до її приватизації.
ОСОБА_1 вважає, що можна було б провести межу, щоб у відповідача було 0,25 га землі і в позивача було б 0,25 га, адже земельні ділянки сторін за площею дозволяють це зробити.
Суд першої інстанції не прийняв до уваги надані ОСОБА_1 матеріали геодезичних вишукувань його земельної ділянки, зазначивши, що там її межі встановлені площею 0,25 га, в той час, коли в матеріалах справи є довідка сільської ради про користування позивачем земельною ділянкою в 0,24 га, проте, на думку позивача, це формальна підстава зазначена судом, щоб не приймати ці матеріали до уваги, тому, що там чітко зазначена межа яка проходить між земельними ділянками, після приватизації відповідачем. 
Твердження суду першої інстанції про те, що нічим не підтверджується посилання ОСОБА_1 на те, що він не підписував протокол (акт) погодження меж є помилковим, адже позивач заявляв клопотання перед судом про витребування у відповідача правовстановлюючих документів на приватизовану ним земельну ділянку, щоб в подальшому уточнити свої позовні вимоги, проте судом першої інстанції було проігноровано вказане клопотання.
Відповідач вважає, що саме ОСОБА_2 зобов`язана довести суду правомірність дій під час приватизації земельної ділянки.
Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивача ніхто не повідомляв про дату та час встановлення межових знаків в натурі земельної ділянки відповідача, та не витребував у відповідача технічну документацію на земельну ділянку.
Відповідачем були повністю проігноровані норми ЗК України, ЗУ «Про державний земельний кадастр», Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і гірських поселень» при здійснені приватизації земельної ділянки.
Від представника ОСОБА_2 адвоката Волощука В.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 24 червня 2020 року залишити в силі, а також стягнути з позивача судові витрати по розгляду апеляційної скарги на користь відповідача.
В судовому засіданні апеляційного суду проведеного в режимі відеоконференції ОСОБА_1 та його представник адвокат Волошин М.Г. підтримали доводи апеляційної скарги, представник ОСОБА_2 адвокат Волощук В.В. заперечували проте доводів апеляційної скарги.
Представники Державної реєстраційної служби Гайворонського районного управління юстиції та Бандурівської сільської ради Гайворонського району Кіровоградської області в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.
Відповідно до положень ч. 1ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Оскільки учасники справи про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, суд вирішив розглянути справу без участі осіб які не з`вилися, що відповідає положенням ст. 372 ЦПК України.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач є власником житлового будинку з побутовими та господарськими будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1 згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.12.2003. 
Відповідно до довідки Бандурівської сільської ради, Гайворонського району, Кіровоградської області № 331 від 13.05.2019 змінено номер вказаного будинку з АДРЕСА_2 на АДРЕСА_3 .
Вказаний житловий будинок знаходиться на прилеглій до нього земельній ділянці фонду Бандурівської сільської ради, Гайворонського району, Кіровоградської області, що підтверджуються матеріалами геодезичних вишукувань земельної ділянки ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 .
Коли позивач звернувся до Бандурівської сільської ради, Гайворонського району, Кіровоградської області на погодження, то йому було відмовлено. Причиною відмови було те, що земельна ділянка вказана в технічній документації, яка виготовлена за його замовленням, накладається на земельну ділянку ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 , яка занесена до Державного земельного кадастру, присвоєний кадастровий номер 3521180400:51:000:0750 та ОСОБА_2 вже отримала документи на право власності на земельну ділянку.
Згідно листа відділу у Гайворонському районі Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області № 618/108-19 від 16.08.2019 за даними Державного земельного кадастру на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3521180400:51:000:0750 площею 0,2500 га з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд Реєстраційною службою Гайворонського районного управління юстиції Кіровоградської області 06.05.2015 зареєстровано право власності за ОСОБА_3 за № 9574464.
Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.
Підстави набуття права на землю шляхом передачі ділянок у власність встановлюються нормами ЗК України.
Згідно із частиною першою статті 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Відповідно до частини другої статті 4 ЗК України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.
Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Виходячи з положень статті 152 ЗК України та роз`яснень, які містяться у пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.
У частині третій статті 152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
Статтею 118 ЗК України встановлено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Так, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.
Відповідно до статті 186-1 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин.
Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються та затверджуються в порядку, встановленому ЗК України (частина друга статті 50 Закону України «Про землеустрій»).
Згідно з положеннями статті 55 Закону України «Про землеустрій» установлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів, здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).
Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка. 
Власники та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка.
У статті 106 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року в справі № 580/168/16-ц (провадження  № 61-19526сво18) зроблено висновок, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Не надання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Не підписання суміжним власником та/або землекористувачем акту узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку.
До аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 20 березня 2019 року в справі № 514/1571/14 (провадження № 14-552цс18) та в справі № 350/67/15 (провадження № 14-652цс18), в яких вказувала про те, що стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною. При цьому стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами. Із цього не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акту погодження меж, слід вважати, що погодження меж не відбулося. Погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акту, а із мотивів відмови. Якщо такими мотивами є виключно неприязні стосунки, правового значення вони не мають.
У разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним. Підписання акту погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів.
Матеріалами справи підтверджується, що позивач є власником жилого будинку, глинобитного, критого шифером, жилою площею 2(16,4) кв. м., з надвірними спорудами: веранда «А», погріб «П», що знаходиться на прилеглій земельній ділянці в АДРЕСА_2 та належав спадкодавцеві на підставі свідоцтва № НОМЕР_1 на паро власності на жилий будинок, виданого виконкомом Бандрурівської сільської ради 04.12.2003 та зареєстрованого в Ульяновському МБТІ за № 385, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом ВВА № 635654 (а.с. 6).
Довідкою № 331 від 13 травня 2019 року , виданої виконкомом Бандурівської сільської ради Гайворонського району Кіровоградської області Лозовому А.В., підтверджується, що номер житлового будинку, власником якого він є, рішенням сесії сільської ради було змінено, з номера будинку АДРЕСА_2 на АДРЕСА_3 (а.с. 15).
Відповідно до довідки Бандурівської сільської ради Гайворонського району Кіровоградської області № 435 від 29 липня 2019 року, ОСОБА_1 прийняв спадщину після смерті свого батька ОСОБА_5 у вигляді житлового будинку по АДРЕСА_2 , що розташована на земельній ділянці площею 0,24 га. Вказана ділянка рахується за ним по даний час (а.с. 77).
З аналізу, наданих позивачем на обґрунтування своїх вимог матеріали геодезичних вишукувань земельної ділянки гр. ОСОБА_1 , за адресою АДРЕСА_3 , вбачається, що в них зазначений розмір земельної ділянки, що знаходиться під будинком позивача становить 0,25 га (а.с. 7).
Листом Бандурівської сільської ради Гайворонського району Кіровоградської області № 304 від 03 червня 2019 року підтверджується, що подану ОСОБА_1 технічну документацію погодити сільська рада не має можливості, в зв`язку з тим, що земельна ділянка в технічній документації накладається на земельну ділянку ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 , яка занесена до Державного земельного кадастру, присвоєний кадастровий номер 3521180400:51:000:0750 та громадянка ОСОБА_2 отримала документи на право власності на земельну ділянку (а.с. 8).
За змістом листа Бандурівської сільської ради Гайворонського району Кіровоградської області № 137 від 02 березня 2020 року, сільська рада зазначає, що інформацією щодо акту складеного 2014-2015 роках землевпорядною комісією про відмову ОСОБА_1 ставити підпис в технічній документації ОСОБА_2 не володіє (а.с. 76).
Згідно листа Відділу у Гайворонському районі Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області від 16.08.2019 № 618/108-19, за даними Державного земельного кадастру на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3521180400:51:000:0750 площею 0,25 га з цільовим призначенням – для будівництва і обслуговування житлового будинку. Господарських будівель і споруд Реєстраційною службою Гайворонського районного управління юстиції Кіровоградської області 06.05.2015 зареєстровано право власності за гр. ОСОБА_3 за № 9574464.
Також зазначено, що копію правовстановлюючих документів на земельну ділянку надати не представляється можливим у зв`язку з тим, що державний акт на право приватної власності на земельну ділянку реєструвалося відповідно до вимог ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (а.с. 9).
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 08 жовтня 2020 року   клопотання ОСОБА_1 задоволено та зобов`язано відділ в Гайворонському районі ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області надати інформацію про дату реєстрації, реєстраційний номер у реєстрі, земельної ділянки з кадастровим номером 3521180400:51:000:0750, власником якої є ОСОБА_2 а також технічну документацію на дану земельну ділянку, яка була підставою для її реєстрації (а.с. 170-171).
На виконання вищезазначеної ухвали відділом в Гайворонському районі ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області було надано копію архівного примірника технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,25 га ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .
Зазначено, що на підставі зазначеної технічної документації 29 жовтня 2014 року було зареєстровано земельну ділянку в Державному земельному кадастрі та присвоєно кадастровий номер 3521180400:51:000:0750 (а.с. 185).
В копії архівного примірну вказаної технічної документації міститься Акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 28.11.2014, в якому містяться підписи відповідача, представника ПП «І-Експерт-Сервіс» Григоренка С.В. та власників (користувачів) суміжних земельних ділянок ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с. 132-133).
У ході розгляду справи судом першої апеляційної інстанції досліджувалась технічна документація відносно спірної земельної ділянки ОСОБА_2 та не було встановлено жодних обмежень щодо використання земельної ділянки, яка перебуває у користуванні позивача.
Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Останнім є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).
Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
З аналізу наданих позивачем доказів, зокрема, з копії свідоцтва про право на спадщину, на який посилається позивач, та в якому зазначено, що будинок знаходиться на прилеглій земельній ділянці, вбачається, що в ньому не зазначено розмір самої ділянки.
ОСОБА_1 , в обґрунтування позовних вимог, не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували його законне право користування земельною ділянкою, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_3 , в розмірі та межах, зазначених в матеріалах геодезичних вишукувань земельної ділянки гр. ОСОБА_1 , а тому надані ОСОБА_1 матеріали геодезичних вишукувань не є достатнім доказом на підтвердження порушеного його права 
Факт накладення земельної ділянки ОСОБА_2 на земельну ділянку, яка перебуває в користуванні позивача, в установленому законом порядку не доведений і сторонами не порушувалося питання щодо проведення судової земельно-технічної експертизи, що позбавляє можливості встановити наявність чи відсутність факту накладення земельних ділянок сторін та порушення прав позивача на землекористування.
Як наслідок, аналізуючи наведені норми права та надані сторонами докази в своїй сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт порушення його права на як користувача земельної ділянки.
Крім того, суд звертає увагу, що в прохальній частині позовної заяви позивачем не зазначено, який саме правовстановлюючий документ він просить скасувати та визнати недійсним, що також позбавляє суд задовольнити позовні вимоги.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить вимогу про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог, які не відповідають вимогам, які зазначені в прохальній частині позовної заяви.
Проте, в судом апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ч. 6 ст. 367 ЦПК України).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції на підставі належних та допустимих доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшов правильного висновку про недоведеність ОСОБА_1 факту порушення його прав як землекористувача та зробив правильний висновок про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову в зв`язку з його недоведеністю.
ОСОБА_1 в апеляційній скарзі ставить вимогу про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог, що не відповідають тим, які зазначені в позовній заяві, поданій до суду першої інстанції, проте в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ч. 6 ст. 367 ЦПК України).
Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що відповідач сам особисто визначив межу між земельними ділянками сторін, не погоджуючи цього із позивачем, чим грубо порушив право останнього на користування своєю земельною ділянкою, право на безперешкодне обслуговування свого власного будинку, з огляду на те, що ОСОБА_1 не доведено правомірність користування прилеглою до його будинку земельною ділянкою у визначеному ним розміру.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не прийняв до уваги надані ОСОБА_1 матеріали геодезичних вишукувань його земельної ділянки, не заслуговують на увагу, адже матеріали справи не містять належних і допустимих доказів, що у позивача була у користуванні земельна ділянка з вказаними межами і розміром, тому суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги вказаний доказ.
Посилання на те, що ОСОБА_1 не підписував протокол (акт) погодження меж, а відповідачем були повністю проігноровані законодавчі норми при здійснені приватизації земельної ділянки, не впливає на правильний по суті вирішений спір, з огляду на недоведеність позивачем свого порушеного права.
Помилковим є посилання на те, що саме ОСОБА_2 зобов`язана довести суду правомірність дій під час приватизації земельної ділянки, адже позивачем не доведено факти, що свідчать про існування правовідносин, з приводу яких виник спір, і про порушення відповідачем прав і законних інтересів позивача.
В той же час, відповідач повинен доводити ті факти, на які він посилається, обґрунтовуючи свої заперечення проти позову.
Суд не приймає до уваги надані разом з апеляційної скаргою нові докази, оскільки вони не були подані при розгляді справи до суду першої інстанції, а питання про долучення їх до матеріалів справи при розгляді справи судом апеляційної інстанції позивачем не ставилось.
Інші доводи касаційної скарги не мають правового значення для правильного вирішення спору, оскільки такі аргументи втрачають правовий сенс за встановлених судами обставин.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Оскільки суд першої інстанції ухвалив в судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Щодо заявленого у відзиві на апеляційну скаргу клопотання відповідача про стягнення з позивача на свою користь судових витрат, суд виходить з наступного.
За змістом пункту першого частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підтвердження розміру понесених витрат представником відповідача адвокатом Волощуком В.В. надано: копію ордера серії МК№ 127635 від 25.08.2020 (а.с. 141), договір про надання правової допомоги № 47 від 21 серпня 2020 року (а.с. 140), розрахунок суми судових витрат (а.с. 142), прибутковий касовий ордер № 16 від 07 жовтня 2020 року на суму 11 649 грн та квитанцію до прибуткового касового ордера № 16 від 07 жовтня 2020 року на суму 11 649 грн (а. с. 174).
Враховуючи, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 24 червня 2020 року без змін, а також складність справи, витрачений час та обсяг виконаних адвокатом робіт і послуг, надані представником відповідача докази понесення витрат, заява представника ОСОБА_2 адвоката Волошина В.В. про стягнення понесених відповідачем судових витрат підлягає задоволенню, зокрема, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню 11649 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Керуючись ст.ст. 374,375,376,381-384 ЦПК України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 24 червня 2020 року без змін.
       Стягнути ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь  ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) 11649 грн витрат на професійну правничу допомогу.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.
       Повний текст постанови виготовлено 31.05.2021.

Головуючий суддя                                                  С. І. Мурашко 
Судді                                                                  А. М. Головань
                                                                           О. Л. Карпенко