Постанова
Іменем України
 
27 травня 2021 року
м. Київ
 
справа № 456/980/18
провадження № 61-18412св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А., Фаловської І. М.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Львівського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року у складі колегії суддів: Ніткевича А. В., Бойко С. М., Копняк С. М.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною власністю та зміну черговості спадкування.
Позовна заява мотивована тим, що з червня 2001 року вона почала проживати однією сім`єю з ОСОБА_4 як подружжя без реєстрації шлюбу. Майже сімнадцять років вони прожили разом, як чоловік і дружина, перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах. У нього крім неї фактично нікого не було, оскільки з першою дружиною він розлучився у 2000 році через зловживання алкоголем, донька виїхала проживати в Республіку Італія, уклала шлюб, а син взагалі з ним не спілкувався з невідомих для неї причин. 
Після тривалої хвороби ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуваючи на лікуванні в неврологічному відділенні Львівської обласної клінічної лікарні. З ОСОБА_4 вони проживали в злагоді, останній перестав випивати, вони спільно започаткували бізнес, здійснюючи господарську торгівельну діяльність на ринку (продавали овочі та фрукти). 
Позивач зазначала, що внаслідок спільної трудової та підприємницької діяльності вони почали накопичувати спільні кошти, за які придбали автомобіль Volkswagen LT35, 2003 року випуску, яким користувалися спільно для торгівлі овочами та фруктами, а у 2004 році придбали квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 27,18 кв. м. У нотаріальній конторі при оформленні договору купівлі-продажу вони були присутні разом з ОСОБА_4 і кошти за квартиру платили спільно. В цій квартирі разом зробили ремонт, а ремонтні роботи їм допомагав робити її син ОСОБА_5 та родич ОСОБА_6 .
Також на спільні доходи від торгівельної діяльності на ринку, вони придбали також речі побутового вжитку, а саме: холодильник, телевізор, пральну машину, газову плиту, які на даний час знаходяться в квартирі АДРЕСА_1 . Незважаючи на те, що вони не перебували в офіційному шлюбі, між ними склалися усталені відносини, притаманні подружжю, оскільки вони спільно працювали, спільною працею заробляли кошти, які витрачали на власні потреби, на придбання майна, на відпочинок. За 17 років спільного проживання вони ніколи не були окремо один від одного, завжди тільки разом всюди і скрізь. Чоловік часто хворів, неодноразово лікувався. 
У січні 2018 року у ОСОБА_4 стався черговий інсульт, його госпіталізували до Львівської обласної клінічної лікарні, де він помер. Поки вона з чоловіком перебувала в лікарні, відповідач ОСОБА_2 , дочка ОСОБА_4 , забрала з їх квартири деякі документи медичного характеру, а також технічний паспорт на автомобіль та ключі від нього. Крім цього, відповідач ОСОБА_2 повідомила позивача, що право на проживання в спірній квартирі за нею буде зберігатися протягом півроку. На цей час відповідачка ОСОБА_2 взагалі змінила замки і не допускає її у квартиру, в якій вона прожила з ОСОБА_4 з 2004 року та яку придбала, в тому числі, і за свої кошти.
Іншим спадкоємцем ОСОБА_4 є його син від першого шлюбу ОСОБА_3 , який відноситься до першої черги спадкування. 
Позивач вважала, що майно придбане за час спільного проживання, є спільною власністю, оскільки вони з чоловіком проживали спільно без реєстрації шлюбу понад п`ять років, а тому вона є спадкоємцем 4-ї черги за законом. Окрім того, вважала, що оскільки вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані, просила визнати за нею право на спадкування за законом разом із спадкоємцями першої черги.
Позивач просила суд встановити факт проживання її з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 червня 2001 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль Volkswagen LT35, 2003 року випуску, VIN номер НОМЕР_1 , спільною власністю її та ОСОБА_4 як майно, набуте ними за час спільного проживання, визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 та на 1/2 частину автомобіля Volkswagen LT35, 2003 року випуску, VIN номер НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , визнати її спадкоємцем четвертої черги та визнати за нею право на спадкування за законом разом із спадкоємцями першої черги, покласти судові витрати на відповідачів.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 19 листопада 2018 року у позові відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачка не надала належних і допустимих доказів ведення спільного господарства ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , наявності в них спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї, що є необхідними для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю, і таких доказів в судовому засіданні не здобуто, а покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення такого факту. Позивачем не надано допустимих доказів про придбання спірного майна внаслідок спільної праці та внаслідок проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу у період, упродовж якого було придбано спірну квартиру та автомобіль.
Оскільки позовні вимоги про визнання за права власності на 1/2 частину квартири та на 1/2 частину автомобіля, визнання її спадкоємцем четвертої черги та визнання за нею права на спадкування за законом разом із спадкоємцями першої черги є похідними від позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання майна спільною власністю, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
Постановою Львівського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 19 листопада 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.
Встановлено факт проживання ОСОБА_1 однією сім`єю з ОСОБА_4 без укладення шлюбу, з 01 січня 2004 року і до дня смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Визнано квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль Volkswagen LT35, 2003 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , VIN номер НОМЕР_1 спільною сумісною власністю позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 та на Ѕ частину автомобіля Volkswagen LT35, 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , VIN номер НОМЕР_1 .
Визнано ОСОБА_1 спадкоємцем четвертої черги після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У решті вимог відмовлено.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що покази свідків, фотосвітлини, на яких зображено позивачку та ОСОБА_4 в різних місцях на відпочинку, в колі інших осіб та у різні роки підтверджують факт того, що ОСОБА_1 та померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , проживали однією сім`єю, разом систематично вели спільне господарство, займалися торгівлею, брали участь у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї, мали взаємні права та обов`язки, а тому вимоги про встановлення факту її проживання разом із ОСОБА_4 в період з 01 січня 2004 року до часу його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 знайшли своє підтвердження та підлягають задоволенню.
Майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, а тому позовні вимоги про визнання квартири та автомобіля спільною сумісною власністю позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_4 як майно, набуте ними за час спільного проживання є обґрунтованими та підлягають до задоволення, а також вимоги про визнання за нею право власності на 1/2 частину майна. 
Позивачем не надано належних доказів, які б давали їй право на спадкування разом із спадкоємцями першої черги за законом, тому підстави для зміни черговості одержання права на спадкування ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_4 відсутні.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 21 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження, витребувано справу з суду першої інстанції. 
У листопаді 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що позивач проживала у квартирі АДРЕСА_2 , а не у квартирі у якій проживав померлий ОСОБА_4 ; позивачем не надано доказів отримання доходів у період придбання спірного майна; факт придбання квартири у сусідки позивача не є доказом придбання майна за спільні кошти; факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.
У листопаді 2019 року до суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому ОСОБА_1 просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції без змін.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суд установив, що  ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , за вказаною адресою вона оформляла субсидію та отримує пенсію.
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є дітьми ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 від 13 березня 2018 року, т. 1, а. с. 82), а тому відповідно до статті 1261 ЦК України є спадкоємцями першої черги за законом.
ОСОБА_4 26 жовтня 2000 року розірвав шлюб з ОСОБА_7 , матір`ю відповідачів (свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 від 13 липня 2004, т. 1 а. с. 19).
ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 13 липня 2004 року належала квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 02 серпня 2004 року № 4325046 (т. 1 а. с. 10, 11).
Згідно з технічним паспортом на приватизовану квартиру (будинок), виданим 02 серпня 2004 року Стрийським міжрайонним бюро технічної інвентаризації, квартира АДРЕСА_1 складається з 1 кімнати, житловою площею 21,55 кв. м, загальна площа квартири 27,18 кв. м (т. 1 а. с. 12).
У квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_4 (записи в будинковій книзі для прописки громадян, т. 1 а. с. 13-15).
З договору про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території, який був укладений 11 серпня 2004 року між Комунальним підприємством «Мрія» та ОСОБА_4 , вбачається, що у квартирі АДРЕСА_1 мешкає одна особа (т. 1 а. с. 60).
Ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 становить 183 900,00 грн без ПДВ (т. 1 а. с. 43).
Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 від 04 жовтня 2011 року ОСОБА_4 був власником автомобіля марки Volkswagen, модель LT35, 2003 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 (т. 2 а. с. 155).
ОСОБА_4 був страхувальником автомобіля Volkswagen LT35, 2003 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 (поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 26 квітня 2017 року № АК/3341006 (т. 1 а. с. 16).
Згідно з довідкою Стрийського автосервісного підприємства акціонерного товариства «Львів-Авто» від 16 березня 2018 року ринкова ціна транспортного засобу марки Volkswagen LT35, 2003 року випуску, об`єм двигуна 2 500 см. куб., тип кузова вантажний, вид палива - дизельне паливо, станом на 16 березня 2018 року згідно з бюлетнем автотоварознавця становить 6 810,00 дол. США, що відповідно до курсу Національного банку України становило 178 900,00 грн (т. 1 а. с. 44).
Відповідно до довідки МСЕК від 02 березня 2006 року ОСОБА_4 був інвалідом третьої групи, причина інвалідності - трудове каліцтво (т. 1 а. с. 20-21).
Як інваліду ІІІ групи, ОСОБА_4 виплачувалися страхові виплати та надавалися санаторно-курортні путівки (лист Стрийського відділення Управління виконавчої дирекції фонду у Львівській області Фонду соціального страхування України від 20 липня 2018 року № 03-467, т. 2 а. с. 39).
Загальна сума доходу ОСОБА_4 за період з травня 2001 року до грудня 2006 року становила 12 134,97 грн (т. 2 а. с. 40-43), з січня 2007 року до березня 2018 року - 124 984,62 грн (т. 2 а. с. 44-52).
ОСОБА_4 знаходився на обліку в Стрийському відділі обслуговування громадян (сервісний центр) Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області і отримував пенсію за віком (т. 2 а. с. 72).
ОСОБА_4 мав відкритий рахунок № НОМЕР_6 у відкритому акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України» з 13 квітня 2004 року, що підтверджується копією ощадної книжки (т. 1 а. с. 22).
ОСОБА_4 хворів рядом хронічних захворювань, про що свідчать долучені до матеріалів справи виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_4 (т. 1 а. с. 94-101), результат обстеження ОСОБА_4 в офтальмологічній клініці «Окулюс» (т. 1 а. с. 102), виписка із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого (т. 1 а. с. 105), виписка з історії хвороби ОСОБА_4 (т. 1 а. с. 106).
У листі комунального закладу Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна лікарня» (далі - КЗ ЛОР «ЛОКЛ») від 29 березня 2018 року № 1316/с зазначено, що ОСОБА_4 перебував на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні КЗ ЛОР «ЛОКЛ» з 24 січня до 12 березня 2018 року з діагнозом: інфаркти мозку у вертебробазилярному басейні та лівій середньо- мозковій артерії з більбарними розладами (розлади ковтання, дизартерією), набряк-набухання головного мозку. Враховуючи важкий стан пацієнта та потребу в цілодобовому нагляді, додатковий догляд в неврологічному відділенні постійно здійснювала ОСОБА_1 (т. 1 а. с.103).
ОСОБА_1 зверталася до приватного нотаріуса Стрийського районного нотаріального округу Швед І. В. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 як особа, яка проживала із ним однією сім`єю без укладення шлюбу (т. 1 а. с. 24).
Приватний нотаріус Стрийського районного нотаріального округу Швед І. В. відмовила ОСОБА_1 у прийнятті заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , оскільки приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Львівської області Марків І. О. 17 березня 2018 року відкрита спадкова справа після смерті ОСОБА_4 та повідомлено ОСОБА_1 про те, що вищезгадану заяву вона може подати за місцезнаходженням спадкової справи (т. 2 а. с. 136).
18 червня 2018 року ОСОБА_1 подала заяву приватному нотаріусу Стрийського районного нотаріального округу Львівської області Марків І. О. про прийняття спадщини (т. 2 а. с. 138).
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу II «Перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
Частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно із статтею 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.  
Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотньої дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.
Відповідно до статті 13 КпШС України права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.
У статті 44 КпШС України вказано, що шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.
Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що вимоги позивача ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_4 з 01 червня 2001 року до 01 січня 2004 року не підлягають до задоволення, оскільки норми чинного на той час КпШС України не передбачали можливості встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.
Частинами першою, другою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
При цьому, частиною 2 статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року N 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п.
Разом з тим, згідно із статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Тобто, при застосуванні статті 74 СК України необхідно виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
Предметом доказування при розгляді справ про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, передусім складає сукупність обставин, що є згідно із законом основними ознаками сім`ї: спільне проживання, пов`язаність спільним побутом, наявність взаємних прав та обов`язків.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Звертаючись з позовними вимогами, позивач в силу вимог статті 12 ЦПК України повинен довести правову та фактичну підстави своїх вимог.
Частиною першою статті 315 ЦПК України передбачено перелік юридичних фактів, які можуть бути встановлені у судовому порядку.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.
Суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.
Поняття «проживання однією сім`єю» та «член сім`ї» не є тотожними, оскільки особа може бути близьким родичем спадкодавця, тобто відноситися до членів сім`ї, проте не проживати з ним однією сім`єю.
Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Ознакою проживання спадкоємця однією сім`єю зі спадкодавцем є систематичне ведення з ним спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї.
Таким чином, для встановлення спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки до уваги беруться докази щодо ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації чи фактичного проживання, фотографії певних подій, докази придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (договори купівлі-продажу, фіскальні чеки, інші письмові докази і таке інше).
Одне лише спільне проживання не є достатнім для визнання фактичного подружжя сім`єю без наявності інших ознак сім`ї.
Враховувавши покази свідків, фотосвітлини, на яких зображено позивачку та ОСОБА_4 в різних місцях на відпочинку, в колі інших осіб та у різні роки, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач ОСОБА_1 та померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , проживали однією сім`єю, разом систематично вели спільне господарство, займалися торгівлею, брали участь у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї, мали взаємні права та обов`язки, а тому вимоги про встановлення факту її проживання разом із ОСОБА_4 в період з 01 січня 2004 року до часу його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 знайшли своє підтвердження та підлягають задоволенню.
Статтею 60 СК України закріплено презумпцію спільності майна подружжя. Відповідно до положень вказаної статті майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Відповідно до статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є квартира (будинок), житлові приміщення у гуртожитках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно в них мешкають, у їх спільну сумісну власність.
У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Визначення ідеальної частки у праві спільної сумісної власності, яка є рівною для всіх її співвласників, без виділу частки або поділу спільного сумісного майна в натурі, має самостійне правове значення, оскільки в результаті визначення розміру часток позивачів припиняється право спільної сумісної власності та виникає право спільної часткової власності.
Встановивши факт спільного проживання позивача ОСОБА_1 з ОСОБА_4 однією сім`єю, не перебування їх у будь-якому іншому шлюбі, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, а тому позовні вимоги про визнання квартири АДРЕСА_1 та автомобіля Volkswagen LT35, 2003 року випуску, VIN номер НОМЕР_1 спільною сумісною власністю позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_4 як майно, набуте ними за час спільного проживання є обґрунтованими та підлягають до задоволення, а також вимоги про визнання за нею право власності на Ѕ частину майна.
При цьому, позивачем не надано належних доказів, які б давали їй право на спадкування разом із спадкоємцями першої черги за законом, а тому підстави для зміни черговості одержання права на спадкування ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_4 відсутні.
Доводи касаційної скарги про те, що позивач проживала у квартирі АДРЕСА_2 , а не у квартирі у якій проживав померлий ОСОБА_4 ; позивачем не надано доказів отримання доходів у період придбання спірного майна; факт придбання квартири у сусідки позивача не є доказом придбання майна за спільні кошти; факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю, висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Постанову Львівського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
  Судді:  	  С. Ю. Мартєв     В. А. Стрільчук     І. М. Фаловська