Номер провадження: 22-ц/813/4794/21 
Номер справи місцевого суду: 473/540/20
Головуючий у першій інстанції Тополева Ю. В.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.06.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі: 
Головуючого: Цюри Т.В.,
Суддів: Гірняк Л.А., Комлевої О.С.,
За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2020 року по цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління державної міграційної служби України в Одеській області про встановлення факту, що має юридичне значення, –

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року, ОСОБА_1 звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа: Головне управління державної міграційної служби України в Одеській області, в якій просив встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у повнолітньому віці на території України станом на 1991 рік, у тому числі станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.
Заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 був документований паспортом громадянина СРСР серії НОМЕР_1 , виданим 13.12.1985 року Іллічівським РВ МВС в м. Одесі, який згодом було втрачено, в зв`язку із чим своєчасно не отримав паспорт громадянина України. На теперішній час, заявник зазначає, що не має документів, що посвідчують його особу та підтверджують громадянство, тому змушений звернутися до суду за захистом своїх прав.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2020 року заяву ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса проживання:  АДРЕСА_1 , заінтересована особа: Головне управління державної міграційної служби України в Одеській області, адреса місцезнаходження: м. Одеса, вул. Преображенська, 44 про встановлення факту, що має юридичне значення – задоволено. 
Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у повнолітньому віці на території України станом на 1991 рік, у тому числі станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.
Не погоджуючись із вищевказаним рішенням суду, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області подало до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 березня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні заяви.
На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від сторін не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
В судове засідання, призначене на 03.06.2021 року, з`явився заявник ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 . Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області до суду не з`явилось, про розгляд справи було повідомлене належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).   Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.
Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Мусирма Урмарського району Чуваської АРСР, шо підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 28 квітня 1958 року (а.с. 13).
Також встановлено, що ОСОБА_1 був документований паспортом громадянина СРСР, який згодом було втрачено, в зв`язку із чим останній своєчасно не отримав паспорт громадянина України.
Разом з тим, як вбачається з Військового квитка серії НОМЕР_3 , заявник станом на 1991 рік знаходився на обліку в Білгород-Дністровському військовому комісаріаті (а.с. 26).
Встановлено, що фактично заявник станом на 1991 рік проживав у с. Шабо Білгород-Дністровського району Одеської області та працював на сезонних роботах на посаді кочегара санаторію під час опалювального сезону. Вказані обставини підтверджуються трудовою книжкою заявника (а.с 18-23).
Факт проживання заявника у с. Шабо включно до 15 березня 1993 року підтверджується також витягом з домової книги, у якій зазначається, що до села Актового Вознесенського району Миколаївської області заявник прибув саме з с. Шабо Білгород-Дністровського району Одеської області (а.с. 16-17).
З матеріалів справи вбачається, що заявника 04 жовтня 1993 року було документовано паспортом для виїзду за кордон УВС 82 Міністерства внутрішніх справ України (а.с. 14).
З довідки Вознесенського РВ УДМС України в Миколаївській області № 1324 від 06 квітня 2018 року, вбачається, що відділом міграційної служби встановлено особу заявника, однак не встановлено належності до громадянства будь-якої держави (а.с. 12).
Задовольняючи заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку, що заявник надав достатньо письмових доказів, які підтверджують факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у повнолітньому віці на території України станом на 1991 рік, у тому числі станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного. 
Так, за змістом частини першої статті 293 Цивільно-процесуального кодексу України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідно п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України в порядку окремого провадження встановлюються факти, що мають юридичне значення.
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», № 5 від 31.03.1995 року встановлено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Листом Верховного суду України від 01.01.2012 року про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення роз`яснено, що у порядку ч.2 ст. 315 ЦПК України суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ст. 315 ЦПК України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема, заяви про встановлення юридичних фактів, у тому числі, й постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.
Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року, який має юридичне значення.
Так, питання громадянства України регулюється Конституцією України, законами України, указами Президента України, міжнародними договорами України. Основними нормативно-правовими актами з питань громадянства України є Закону України «Про громадянство України» та Указ Президента України від 27.03.2001 року № 215 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України».
Відповідно до п.1, 2, 3 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України», громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; 3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України;
У пункті 44 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. А згідно п. 7 зазначеного «Порядку», громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках, одним з документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24.08.1991 року або 13.11.1991 року.
Відповідно п. 3 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.
Стаття 1 цього ж Закону дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено.
Так, постійне місце проживання - місце проживання на території якої-небудь держави не менше одного року фізичної особи, яка не має постійного місця проживання на території інших держав і має намір проживати на території цієї держави протягом необмеженого строку, не обмежуючи таке проживання певною метою, і за умови, що таке проживання не є наслідком виконання цією особою службових обов`язків або зобов`язань за договором (контрактом).
В поданій апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що до територіальних підрозділів ГУ ДМС України в Одеській області у встановленому порядку з заявою про набуття, прийняття чи встановлення належності до громадянства України ОСОБА_1 не звертався, не використав усі можливості для отримання статусу громадянина України та звернення до суду із заявою про встановлення факту є передчасним. Крім того, суд не може встановити факт щодо, зокрема, належності до певної національності, набуття громадянства України громадянином іншої держави. Так як заінтересована особа, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, проти встановлення факту постійного проживання на території України за період на 24.08.1991 року та 13.11.1991 року заперечує, наявні підстави стверджувати, що у даному випадку наявний спір про право.
На вказаній посилання апелянта , апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Так, дослідивши матеріали справи апеляційний суд встанововив, що заявник має намір встановити належність до громадянства України з підстав, визначених в Законі України «Про громадянство», а встановлення факту його постійного проживання станом на 1991 рік, у тому числі станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року має юридичне значення для заявника та породжує для нього юридичні наслідки, так як встановлення вказаного факту в судовому порядку надає йому право подати заяву про набуття громадянства України.
Доводи апеляційної скарги про відсутність належних і допустимих доказів постійного проживання заявника на території України станом на 1991 рік, у тому числі станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року є неспроможними, оскільки судом встановлено, що ОСОБА_1 проживав на території України, що підтверджується трудовою книжкою заявника (а.с.18), військовим квитком серії НОМЕР_3 , відповідно до якого заявник станом на 1991 рік знаходився на обліку Білгород-Дністровського військового комісаріату (а.с. 26), витягом з домової книги, у якій зазначається, що до села Актового Вознесенського району Миколаївської області заявник прибув саме з с. Шабо Білгород-Дністровського району Одеської області (а.с. 16-17) та довідкою Вознесенського РВ УДМС України в Миколаївській області № 1324 від 06 квітня 2018 року, з якої вбачається, що відділом міграційної служби встановлено особу заявника, однак не встановлено належності до громадянства будь-якої держави (а.с.12), всі ці документи наявні в матеріалах справи та підтверджують факт постійного проживання заявника на території України у цей період часу.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи, з метою документування та отримання паспорту громадянина України заявник неодноразово звертався до ДМС України та її територіальних підрозділів (листи № 4801.3.3/294-18 від 09.01.2018 року, № М-230-19/6.4/328-19 від 30.01.2019 року; № М-6926- 19/6.4/2752-19 від 07.08.2019 року) з яких вбачається, що йому необхідно звертатися до суду із заявою про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України станом на 1991 рік (а.с. 6-11).
Таким чином твердждення апелянта про те, що ОСОБА_1 у встановленому порядку з заявою про набуття, прийняття чи встановлення належності до громадянства України не звертався до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області спростовується вищевказаними зверненнями ОСОБА_1 до ДМС України та її територіальних підрозділів, наявними в матеріалах справи.
Апеляційний суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 1991 рік, у тому числі станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.
Враховуючи, що апелянт не навів  переконливих доводів, які стали б підставою для  скасування судового рішення і відмови у задоволенні заяви, порушення прав чи інтересів  апелянта, а також з урахуванням вищевикладених обставин, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду, яке спрямовано на досягнення мети отримання громадянства України у передбаченому законом порядку.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41. 
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області – залишити без задоволення.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2020 року по цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління державної міграційної служби України в Одеській області про встановлення факту, що має юридичне значення – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 18.06.2021 року. 

Головуючий                                                                Т.В. Цюра

Судді:                                                                 Л.А. Гірняк

О.С.Комлева