УХВАЛА
01 червня 2021 року
м. Київ
справа № 1-2/1998
провадження № 13-89зво21
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача  ОСОБА_1 ,
суддів     ОСОБА_2 ,   ОСОБА_3 ,   ОСОБА_4 ,     ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,    ОСОБА_7 ,   ОСОБА_8 ,    ОСОБА_9 ,   ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,   ОСОБА_12 ,   ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ,    ОСОБА_15 ,   ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ,   ОСОБА_18 ,  ОСОБА_19 ,
розглянула заяву засудженого ОСОБА_20 про перегляд за  виключними обставинами на підставі п. 2 ч. 3 ст. 459 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) ухвал Верховного Суду України від 19 лютого 2016 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 липня 2017 року і
встановила:
Як убачається з  матеріалів  провадження   за заявою, вироком Волинського обласного суду 23 лютого 1998 року, який 31 березня 1998 року залишено без зміни Верховний Судом України,  ОСОБА_20 засуджено за сукупністю злочинів, передбачених ст. 69, п. п. «а», «г», «і», ст. 93, ч. 3 ст. 142, ч. 1 ст. 222 із застосуванням ст. 42 Кримінального кодексу України 1960 року (далі – КК 1960 року) до покарання у виді смертної кари – розстрілу, яке ухвалоюВолинського обласного суду від 24 травня 2000 року було замінено  на довічне  позбавлення волі.
Верховний Суд України ухвалою від 19 лютого 2016 року відмовив у допуску справи за позовом ОСОБА_20 до Президента України про   визнання незаконними та скасування пропозицій Президента України до   провадження Верховного Суду України для перегляду ухвали Вищого адміністративного суду України від 21 січня 2016року.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і   кримінальних справ від 24 липня 2017 року відмовлено засудженому ОСОБА_20 у витребуванні для перевірки у касаційному порядку матеріалів справи за його заявою про звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строку давності виконання покарання та перевищенням строку тримання особи під вартою.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) у рішенні від 01 квітня 2021 року в  справі «Фарзієв та інші проти України» (заяви № 63747/14 та 23 інших, у тому числі ОСОБА_20 ), виходячи зі своєї усталеної практики, вкотре констатував порушення ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) стосовно довічного ув`язнення без перспективи звільнення. 
Посилаючись на вказане рішення ЄСПЛ, засуджений ОСОБА_20 звернувся до Великої Палати Верховного Суду (далі – Велика Палата) із заявою про перегляд за виключними обставинами постановлених 19 лютого 2016 року та 24 липня 2017 року ухвал касаційних судів. На думку заявника,констатоване порушення Конвенції доводить неправомірність відмови йому у звільненні від відбування покарання на підставі відбуття строку покарання.  ОСОБА_20 вважає, що для відновлення порушеного права необхідно скасувати оскаржені ухвали та звільнити його від подальшого відбування заходу примусу.
Велика Палата, перевіривши подану заяву, дійшла висновку, що у відкритті провадження за нею належить відмовити з огляду на таке.
ЄСПЛ у рішенні «Фарзієв та інші проти України», констатуючи порушення ст.  3  Конвенції стосовно довічного ув`язнення без перспективи звільнення, зазначив, що Конвенція не забороняє застосування цього виду покарання до осіб, засуджених за вчинення особливо тяжких злочинів, таких як убивство. Однак у  європейській пенітенціарній політиці робиться наголос на реабілітації ув`язнених; первинне виправдання ізоляції особи від суспільства може втратити актуальність після тривалого відбуття покарання. Тож для додержання вимог ст. 3 Конвенції має існувати можливість скорочення довічного ув`язнення, тобто засуджений повинен мати перспективу звільнення та можливість перегляду вироку на основі оцінки того, чи існують законні пенологічні підстави для його тривалого ув`язнення, до яких належать: покарання, стримування, захист громадськості та реабілітація. При цьому ЄСПЛ постановив, що факт визнання існування порушення становить достатню справедливу сатисфакцію. 
Таким чином у рішенні міжнародної судової установи, на яке ОСОБА_20 посилається як на підставу для перегляду, ЄСПЛ указав на системну проблему в  українському законодавстві, що належить подолати заходами загального характеру – шляхом унесення до чинних законів змін, спрямованих на усунення її першопричини, асаме шляхом запровадження в Україні процедур, котрі би на законодавчому рівні забезпечували у перспективі можливість звільнення або дострокового звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі.
Удосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, внесення до них змін та доповнень є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Єдиним органом законодавчої влади в Україні є Верховна Рада України, повноваженнями якої охоплюється внесення змін до чинного законодавства України, у тому числі і на виконання рішень міжнародної судової установи відповідно до Закону України від 23 лютого 2006  року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».
Застосовані у справі  ОСОБА_20 принципи та характер констатованого порушення Конвенції свідчать про те, що не було додержано такого права заявника, яке наразі неможливо відновити у вигляді того ж стану чи становища, що існували допорушення Конвенції. У таких випадках, з урахуванням Рекомендації № R (2000) 2 Комітету міністрів Ради Європи від 19 січня 2000 року, засобами компенсації можуть бути: сплата присудженого відшкодування шкоди, аналіз причин порушення Конвенції та пошук шляхів усунення цих порушень, вжиття інших заходів загального характеру, виконання яких покладається на  компетентні органи державної влади.
Рішення ЄСПЛ, ухвалене на користь  ОСОБА_20 , не містить вказівок на те, що в основі констатованих щодо заявника порушень Конвенції лежали суттєві процедурні помилки чи положення, які ставлять під сумнів результат оскарженого провадження на національному рівні, або що ці  порушення були спричинені рішеннями, ухваленими в межах кримінальної справи, які й надалі зумовлюють шкідливі наслідки і не можуть бути усунуті іншим способом, ніж як скасування судових рішень у справі заявника. 
З урахуванням наведеного відсутні правові підстави для відкриття провадження за  заявою  ОСОБА_20 про перегляд оскаржених ухвал за виключними обставинами у зв`язку зі встановленням міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом.
З огляду на викладене у відкритті провадження за заявою ОСОБА_20 слід відмовити, а заяву з усіма доданими матеріалами – повернути особі, яка її подала.
Керуючись статтями 459, 463, 464 КПК, Велика Палата Верховного Суду
постановила:
Відмовити у відкритті провадження за заявою засудженого  ОСОБА_20 про перегляд за виключними обставинами на підставі п. 2 ч. 3 ст. 459 КПК ухвал Верховного Суду України від 19 лютого 2016 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 липня 2017 року. 
Заяву  ОСОБА_20 повернути заявнику.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач                                                                                      ОСОБА_1 
Судді:                                    ОСОБА_2                                             
ОСОБА_3                                           ОСОБА_12 
ОСОБА_4                                               ОСОБА_13 
ОСОБА_21                                           ОСОБА_14 
ОСОБА_6                                                  ОСОБА_15 
ОСОБА_7                                                ОСОБА_16 
ОСОБА_8                                       ОСОБА_17 
ОСОБА_9                                         ОСОБА_18 
ОСОБА_10                                       ОСОБА_19 
ОСОБА_11