Ухвала
 
08 квітня 2021 року
м. Київ
 
справа № 520/4780/19
провадження № 61-5197ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
розглянувши касаційну скаргу Міністерства охорони здоров`я України на рішення Київського районного суду міста Одеси від 06 грудня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 19 січня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства охорони здоров`я України, третя особа - Державний заклад «Спеціалізований (спеціальний) санаторій Сонячний (м. Одеса) Міністерства охорони здоров`я України», про визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування, визнання звільнення незаконним та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив: визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення його з посади головного лікаря Державного закладу «Спеціалізований (спеціальний) санаторій Сонячний (м. Одеса) Міністерства охорони здоров`я України» (далі - ДЗ «Спеціалізований (спеціальний) санаторій Сонячний»); визнати звільнення його з роботи незаконним і поновити його на посаді головного лікаря ДЗ «Спеціалізований (спеціальний) санаторій Сонячний»; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.
 
Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що 12 лютого 2019 року державний секретар Міністерства охорони здоров`я України видав наказ про звільнення його з посади головного лікаря ДЗ «Спеціалізований (спеціальний) санаторій Сонячний», достроково розірвавши контракт від 13 червня 2014 року № 790 на підставі пункту 8 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України. Підставами для видання цього наказу зазначено: контракт від 13 червня 2014 року № 790; лист Одеської обласної державної адміністрації від 17 грудня 2018 року         № 9573/1/01-43/8082/2-18; акт про проведення комісійної перевірки Міністерства охорони здоров`я України в ДЗ «Спеціалізований (спеціальний) санаторій Сонячний». Наказ державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України про його звільнення є незаконним, так як його видано з порушенням норм законодавства про працю, а також Положень про порядок укладання контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 року № 203, та Порядку погодження з головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим, головами місцевих державних адміністрацій призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2013 року № 818. При розгляді питання про надання згоди на його звільнення головою Одеської обласної державної адміністрації в нього не відбиралося пояснень. Звільнення його з посади державним секретарем Міністерства охорони здоров`я відбулося з порушенням встановлених законодавством порядку і строку. 
 
Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 06 грудня 2019 року позов задоволено частково. Визнано незаконним наказ Державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України від 12 лютого 2019 року № 9-0 Про звільнення ОСОБА_1 . Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного лікаря ДЗ «Спеціалізований (спеціальний) санаторій Сонячний». Стягнуто з Міністерства охорони здоров`я України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12 лютого 2019 року по 13 червня 2019 року в розмірі 48 780,48 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. 
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 19 січня 2021 року апеляційну скаргу Міністерства охорони здоров`я України залишено без задоволення, а рішення Київського районного суду міста Одеси від 06 грудня 2019 року - без змін.
 
26 березня 2021 року Міністерство охорони здоров`я України подало засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Київського районного суду міста Одеси від 06 грудня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 19 січня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Предметом позову в цій справі є стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який визначено в розмірі 48 780,48 грн, що станом на 01 січня 2021 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270 грн х 100 = 227 000 грн). Тому в цій частині справа № 520/4780/19 є малозначною в силу вимог закону.
 
Також предметом позову в цій справі є визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування, визнання звільнення незаконним та поновлення на роботі.
 
Справа в цій частині вимог є незначної складності та не належить до виключень з цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
 
Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження. 
 
Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.
 
Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилань на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню.
 
Посилання заявника на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 серпня 2018 року у справі № 463/3091/15, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 червня 2020 року у справі № 419/1965/18 та постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 205/4196/18, в яких викладені загальні висновки щодо припинення трудових відносин, що виникли на підставі контракту, не дає підстав для висновку про неврахування судами попередніх інстанцій в цій справі правових висновків, викладених у вказаних постановах, а свідчить лише про наявність у справах різних істотних обставин, підтверджених/непідтверджених належними та допустимими доказами, в залежності від яких і були ухвалені відповідні судові рішення. Правовий висновок про те, що: з врахуванням особливостей контрактної форми трудового договору, наявність чи відсутність вини не є визначальним для припинення дії контракту. Визначальним у даному випадку є сам факт порушення, а встановлена вина керівника, лише додатково підтверджує законність оскаржуваного наказу, не спростовують обов`язку роботодавця додержуватися процедури звільнення працівника, визначеної законом, галузевими підзаконними актами та домовленістю сторін (умовами контракту).
 
Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо встановлення обставин справи і оцінкою ними доказів і не свідчать про неврахування судами практики Верховного Суду чи про наявність у справі проблеми правозастосування.
 
Виходячи із статусу Верховного Суду, в деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, так як розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».
 
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи      від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня  1997 року). 
 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктами 1, 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Міністерства охорони здоров`я України на рішення Київського районного суду міста Одеси від 06 грудня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 19 січня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства охорони здоров`я України, третя особа - Державний заклад «Спеціалізований (спеціальний) санаторій Сонячний (м. Одеса) Міністерства охорони здоров`я України», про визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування, визнання звільнення незаконним та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С. О. Карпенко