ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4858/21 Справа № 216/8803/15-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Мясоєдова О. М. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 216/8803/15-ц
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді -       Зубакової В.П.,
суддів -                           Барильської А.П., Бондар Я.М.
секретар судового засідання: Євтодій К.С.
сторони:
позивачка – ОСОБА_1 ,
відповідачка – ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданн, в порядку спрощеного позовного провадження,апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_2 на рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 липня 2016 року, яке ухвалене суддею Мясоєдовою О.М. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області,-
ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015  року  ОСОБА_1  звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на частку в спільному майні подружжя.
Позов мотивовано тим, що позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 в період з 13.09.1975 року по 01.07.2004 року, мають двох дітей.
Відповідно до договору купівлі-продажу від 13 грудня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусам Криворізького міського нотаріального округу Пахомовою Н.І. чоловік позивачки – ОСОБА_5 придбав у власність Ѕ частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1 . Таким чином, Ѕ частина вищевказаної квартири належить на праві спільної сумісної власності подружжю ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , в рівних частках по ј частині.
ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловік позивачки помер, після його смерті відкрилась спадщина.
Оскільки, шлюб між позивачкою та її чоловіком ОСОБА_5 було розірвано 01.07.2004 року, позивачка не належить до числа спадкоємців за законом.
Звернувшись до державного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на Ѕ частину майна, яке було придбане позивачкою - ОСОБА_1 та її померлим чоловіком за час шлюбу, зокрема на Ѕ від Ѕ частини спірної квартири, що становить ј частину квартири, їй було відмовлено, оскільки крім позивачки, із заявою про прийняття спадщини, після смерті ОСОБА_5 , звернулась дружина померлого – ОСОБА_2 , яка заперечує проти видачі Свідоцтва про право на спадщину на ім`я ОСОБА_1 .
Позивачка зазначає, що не претендує на спадщину, яка відкрилась після смерті її колишнього чоловіка, вона бажає отримати те майно, яке належить їй за законом. Зазначає, що до кола спадкоємців першої черги за законом належать діти померлого - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та дружина ОСОБА_2 .
ОСОБА_1 просила суд визначити, що частки співвласників, а саме ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 у Ѕ частині квартири АДРЕСА_1 є рівними та складають по ј частині, визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину спільного майна подружжя, що становить ј частину квартири АДРЕСА_1 .
Заочним рішенням  Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 липня 2016 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання права власності на частку в спільному майні подружжя.
               Визначено, що частки співвласників, а саме ОСОБА_5 (який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у Ѕ частині квартири АДРЕСА_1 є рівними та складають по 1/4 частині.                        
             Визнано за  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 право власності на 1/2 частину спільного майна подружжя, що становить 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 .
11 травня 2017 року відповідачка ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про перегляд заочного рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 липня 2016 року.
Ухвалою Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 вересня 2018 року залишено без задоволення заяву відповідачки ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення суду.
26 жовтня 2020 року відповідачка ОСОБА_2 звернулася до Дніпровського апеляційного суду із апеляційною скаргою на заочне рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 липня 2016 року та просила поновити їй пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження, посилаючись на те, що про ухвалення оскаржуваного рішення суду вона довідалася лише у 2017 році та відразу звернулася до суду із заявою про перегляд заочного рішення, однак суд першої інстанції не повідомляв її про стан розгляду цієї заяви та лише у 2020 році вона довідалася про постановлення ухвали Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 вересня 2018 року. Також, відповідачка ОСОБА_2 зазначила, що судове повідомлення на аркуші справи №60 вона не отримувала та підпис їй не належить, а про стан розгляду її заяви про перегляд заочного рішення вона не була обізнана, у зв`язку з виїздом до Російської Федерації на заробітки.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 16 листопада 2020 року відмовлено відповідачці ОСОБА_2  у відкритті апеляційного провадження по поданій нею апеляційній скарзі на заочне рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 липня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання права власності на частку в спільному майні подружжя. Апеляційну скаргу та додані до неї матеріали повернуто особі, що її подала.
Постановою Верховного Суду від 24 лютого 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 16 листопада 2020 року скасовано, та справу передано до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду зі стадії відкриття апеляційного провадження.
В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_2 просить скасувати заочне рішення суду та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права.
Зазначає, що вона не була належним чином повідомлена про подання позивачкою позовної заяви та про винесення судом першої інстанції рішення по справі. 
Дізнавшись у травні 2017 року про існування рішення, вона подала до Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області заяву про перегляд вищевказаного рішення суду.
Проте, суд першої інстанції дійшов висновку про належне повідомлення її про день, час та місце розгляду справи.
Зазначає, що матеріали справи не містять жодних письмових доказів про отримання відповідачкою повісток про виклик до суду та про повідомлення щодо розгляду справи.
Вказує, що шлюбні відносини між позивачкою та ОСОБА_5 припинені з травня 2003 року, що вбачається з копії рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31.03.2004 року, отже, на думку відповідачки, це є прямим та безспірним доказом того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 разом не проживали з травня 2003 року, а майно придбане її чоловіком та нею не є спільною сумісною власністю подружжя.
Посилаючись на норми ст..60 СК України та правові позиції викладені у постановах Верховного Суду України від 23.09.2015 року у справі № 6-120цс15, від 16.12.2015 року у справі № 6-2641цс15, від 07.09.2016 року у справі № 6-801цс16, вказує, що суд першої інстанції не з`ясував дійсного періоду проживання сторін, не перевірив доводів про те, що на час придбання квартири шлюбні відносини між сторонами були відсутні.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідачки, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, ОСОБА_1 , зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення, як необґрунтовану.
Заслухавши суддю-доповідача, позивачку ОСОБА_1 та третіх осіб ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , які, кожна окремо, заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог.
Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Апеляційна скарга відповідачки ОСОБА_2 обґрунтована тим, що справу розглянуто судом за відсутності відповідачки, без належного повідомлення її про дату, час та місце розгляду справи.
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року за № 2147-VІІІ, яким викладено в нових редакціях тексти, зокрема, Цивільного процесуального кодексу України та Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до п. 9 Розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчиненні окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Враховуючи те, що оскаржуване рішення суду ухвалено судом на час дії Цивільного процесуального кодексу України в редакції від 18.03.2004 року, питання щодо належного повідомлення відповідачки про час та місце розгляду справи перевіряється відповідно до положень такого кодексу.
Згідно ст. 158 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, розгляд судом цивільної справи відбувається у судовому засіданні з обов`язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 76 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам — відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду. 
Так, з матеріалів цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання права власності на частку в спільному майні подружжя слідує, що відповідачка ОСОБА_2 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що нею визнається в апеляційній скарзі (а.с. 149).
Ухвалою Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 лютого 2016 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання права власності на частку в спільному майні подружжя (а.с. 40) та призначено справу до розгляду на 10 березня 2016 року.
Відправлене судом першої інстанції судове повідомлення щодо відкриття провадження у справі та призначення судового розгляду на 10 березня 2016 року, повернулося до суду з відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 47).
10 березня 2016 року судовий розгляд було відкладено на 07 квітня 2016 року.
Відправлене судом першої інстанції судове повідомлення щодо призначення судового розгляду на 07 квітня 2016 року, повернулося до суду з відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 57).
07 квітня 2016 року судовий розгляд було відкладено на 12 травня 2016 року.
Згідно зворотного поштового рекомендованого повідомлення, ОСОБА_2 вручено судову кореспонденцію 14 квітня 2016 року, що засвідчено підписом відповідального працівника поштового відділення (а.с. 60).
12 травня 2016 року судовий розгляд було відкладено на 07 червня 2016 року.
07 червня 2016 року судовий розгляд було відкладено на 06 липня 2016 року.
06 липня 2016 року у справі постановлено заочне рішення (а.с. 69-72).
Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що відповідачка ОСОБА_2 , не була належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, оскільки в матеріалах справи відсутні відомості про направлення або вручення їй судових повісток про розгляд справи у порядку, визначеному ст. 76 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 169 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання однієї із сторін або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, про яких нема відомостей, що їм вручені судові повістки, однак суд першої інстанції розглянув справу по суті. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та розгляду справи за її відсутності, без обов`язкового належного повідомлення її про час та місце розгляду справи, у зв`язку з чим скасовує рішення суду на підставі п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України та ухвалює нове рішення по суті позовних вимог.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.1 Постанови «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року № 3 за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України (далі СК України) застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року
До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.
З урахуванням зазначених правових норм порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна.
Згідно зі статтею 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Статтею 24 КпШС встановлено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.
Відповідно до статті 28 КпШС у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.
Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.
Аналогічні положення закріплені у статтях 60, 70 СК та статті 368 ЦК.
Згідно зі статтею 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частиною 4 статті 368 ЦК передбачено, що майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Відповідно до статті 61 СК особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто (пункт 3 частини 1 статті 57 СК).
Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин (частина 6 статті 57 СК).
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (стаття 70 СК).
Отже, сімейне законодавство, діюче як на час придбання спірного майна, так і на час його поділу, встановлює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка існує доки не спростована.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку.
Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду (КЦС) від 18 грудня 2019 року (справа № 727/4106/15ц), від 6 лютого 2018 року (справа № 235/9895/15ц).
Можливість спростування презумпції статусу майна, придбаного у шлюбі, як спільної сумісної власності подружжя, та положення статті 24 КпШС (статті 57 СК) щодо переліку майна, яке є особистою власність одного з подружжя, кореспондується у загальне правило, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна (постанова Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі №214/1520.
Отже, необхідність встановлення факту придбання майна, набутого у шлюбі, за спільні кошти подружжя не спростовує презумпцію такого майна як спільної власності, а лише дає можливість її оспорити у судовому порядку.
При цьому, за приписами ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2ст. 77 ЦПК України).
Дослідження доказів - це безпосереднє сприйняття і вивчення судом в судовому засіданні інформації про фактичні дані, представленої сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, за допомогою передбачених в законі засобів доказування на підставі принципів усності та безпосередності. Предметом доказування у кожній справі є факти, які становлять основу заявлених вимог і заперечень проти них або мають інше значення для правильного розгляду справи і підлягають встановленню для прийняття судового рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частини 2статті 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з ч. 1ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Положеннями ч. 2ст. 78 ЦПК Українивизначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 ( ОСОБА_7 ) та ОСОБА_5 13.09.1975 року уклали шлюб, який був зареєстрований Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 1082 (а.с. 39).
Відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31.03.2004 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 розірвано (справа № 2-493/2004) (а.с.90).
Згідно договору купівлі-продажу квартири від 13.12.2003 року ОСОБА_5 та ОСОБА_8 купили по 1/2 частині кожний, двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .(а.с. 9). 
Відповідно до свідоцтва про одруження від 29 жовтня 2004 року, ОСОБА_5 та ОСОБА_8 уклали шлюб, який був зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Центрально-Міського районного управління юстиції м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, актовий запис № 512 (а.с. 157).
Згідно свідоцтва про смерть, виданого (повторно) Центрально-міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області від 12 лютого 2015 року, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис № 1196 (а.с.8).
Відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 15.08.2015 року, ОСОБА_1 у видачі Свідоцтва про право власності після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 відмовлено. Спадкове майно складається з квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Причини відмови у видачі Свідоцтва про право власності після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 є відсутність правовстановлюючих документів на квартиру та наявність спору між колишньою дружиною ОСОБА_1 та дружиною померлого ОСОБА_5 - ОСОБА_2 (а.с.16).
Зі змісту позовних вимог та виходячи з диспозиції статті 28 КпШС щодо умов визнання набутого у шлюбі майна особистою власністю одного з подружжя, суду необхідно встановити, чи підтримувало подружжя ОСОБА_9 шлюбні (сімейні) відносини у період 2003-2004 років.
Судова практика вважає ознаками спільного проживання сім`єю, коли чоловік та жінка мають взаємні права та обов`язки, ведуть спільне господарство та мають єдиний бюджет.
Колегією суддів досліджено копію рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31.03.2004 року, згідно якою вбачається, що ОСОБА_5 звернувся до суд з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, позовні вимоги підтримав та зазначив, що шлюбні відносини між подружжям припиненні з травня 2003 року. Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги визнала. Судом надавався строк на примирення, проте сторони не примирились ( а.с.90).
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішення суду у господарській, цивільній або адміністративні справі, що набрало сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Отже, встановлені судом обставини свідчать про те, що ОСОБА_5 , хоча і перебував, станом на 13.12.2003 року, у зареєстрованому шлюбу з ОСОБА_1 , але не підтримував з дружиною шлюбні відносини з травня 2003 року, які притаманні подружжю та мають ознаки сімейних.
Враховуючи встановлені обставини, суд апеляційної інстанції вважає встановленим, що 1/2 частина спірної квартири не є спільним сумісним майном колишнього подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_10 . 
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду – скасуванню на підставі п.3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, на підставі п.1, п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 367, 374, п.3 ч. 3 ст. 376, п.1,п.4 ч. 1 ст. 376, 381-383 ЦПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ: 

Апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 липня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_11 , про визнання права власності на частку в спільному майні подружжя – залишити без задоволення.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 25 червня 2021 року.

Головуючий: 

Судді: