Постанова                               
Іменем України                     
 
19 травня 2021 року
м. Київ
 
справа № 336/4191/18
провадження № 61-14674св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого -  Червинської М. Є.,
суддів:  Жданової В. С., Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,               
 
учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють              у своїх інтересах та інтересах малолітньої  ОСОБА_3 , 

третя особа - орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють у своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , третя особа - орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення фізичних осіб та зняття з реєстраційного обліку

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2019 року у складі судді Жупанової І. Б. та постанову Запорізького апеляційного суду від 01 вересня 2020 року у складі колегії суддів:  Дашковської А. В., Кримської О. М.,               Кочеткової І. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина
Короткий зміст позовної заяви
У липні 2018 року Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» (далі - АТ «ПУМБ», банк), звернулося до суду             з позовом, в якому просило виселити відповідачів з квартири АДРЕСА_1 , зняти їх з реєстраційного обліку в цій квартирі, стягнути на користь банку 1 762,00 грн судового збору, по 881,00 грн з кожного. 
 
На обґрунтування позовних вимог зазначило, що між Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк», правонаступником якого є АТ «ПУМБ», і ОСОБА_1 07 листопада 2007 року укладено кредитний договір № 5810225 (далі - кредитний договір), за умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 38 500,00 дол. США строком до 07 листопада                2027 року для придбання квартири АДРЕСА_1 . 
 
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 передав в іпотеку банку вказану квартиру, про що уклав 07 листопада              2007 року договір іпотеки № 5834608, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Морозовою В. М.  
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 жовтня                     2015 року у справі № 336/9748/14-ц з ОСОБА_1 на користь банку стягнуто                33 559,04 дол. США заборгованості за кредитом, 2 312,82 дол. США  заборгованості за процентами, 2 235,72 грн  пені, 385,00 дол. США штрафу,               22 998,40 грн штрафу за порушення обов`язків щодо поновлення договору страхування, а також судовий збір у сумі 3 654,00 грн.
 
Оскільки рішення суду не виконано, банк прийняв рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку згідно зі статтями  36, 37 Закону України «Про іпотеку» шляхом набуття його у власність на підставі застереження, яке міститься у пункті 4.7 договору іпотеки. 20 березня 2018 року державний реєстратор ЗОФ КП «Центр державної реєстрації» Севастьянова В. В. зареєструвала право власності на спірну квартиру за банком.
 
Банк тричі направив ОСОБА_1 повідомлення про виселення з квартири, однак вони повернулися до банку без відмітки про вручення.
 
Ураховуючи наведене, банк просив позов задовольнити.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Шевченківський районний суд м. Запоріжжя рішенням від 17 жовтня 2019 року позов задовольнив частково. Виселив ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3                  з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. У задоволенні позову в частині зняття                     ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з реєстрації місця проживання у спірній квартирі відмовив. Стягнув з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь банку по 881,00 грн судового збору з кожного.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідно до пункту 1.4 договору іпотеки іпотекодавець при укладенні договору іпотеки стверджував, що предмет іпотеки не є для нього та членів його сім`ї тощо єдиним можливим місцем проживання та/або сукупний дохід членів сім`ї іпотекодавця достатній для придбання або найму іншого житла у разі звернення стягнення на предмет іпотеки. Підстав для надання відповідачам іншого житлового приміщення немає, оскільки спірна квартира була придбана за кредитні кошти.
 
Короткий зміст рішення апеляційного суду
Запорізький апеляційний суд постановою від 01 вересня 2020 року рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2019 року залишив без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована законністю і обґрунтованістю рішення суду першої інстанції. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її узагальнені аргументи
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у жовтні 2020 року,                  ОСОБА_1 просить скасувати рішення Шевченківського районного суду                       м. Запоріжжя від 17 жовтня 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 01 вересня 2020 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити                             в задоволенні позову.
 
Підставою касаційного оскарження судових рішень у цій справі заявник зазначає те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-398цс19), від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а,                         від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц, постановах Верховного Суду                               від 06 листопада 2019 року у справі № 362/3042/17 (провадження № 61-21св19),               від 23 жовтня 2019 року у справі № 757/19753/15-ц (провадження                                        № 61-17210св18), від 13 листопада 2019 року у справі № 188/242/18-ц (провадження № 61-10769св19), від 13 листопада 2019 року у справі                                № 369/9908/15-ц (провадження № 61-13962св18), від 20 листопада 2019 року                  у справі № 462/1553/17 (провадження № 61-2538св19), від 20 листопада               2019 року у справі № 369/7576/17 (провадження № 61-44060св18).
 
На обґрунтування касаційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції грубо порушив основні засади (принципи) цивільного судочинства, фіксування судових засідань у справі здійснювалося технічними засобами, які не обліковуються на бухгалтерському обліку територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області та не мають технічної документації. У Шевченківському районному суді м. Запоріжжя відсутні ліцензії на комп`ютерні програми, що використовуються судом під час розгляду справ.            З огляду на наведене офіційного запису судового розгляду справи немає.
 
Повне рішення суду від 17 жовтня 2019 року, що складене судом 28 жовтня              2019 року, не містить належних підписів головуючого у справі та секретаря судового засідання відповідно до Національного стандарту України «Державна уніфікована система документації.  
 
Усі надані позивачем копії документів, які прийняті судом першої інстанції як належні та допустимі докази, не відповідають ДСТУ-4163-2003.
 
Матеріали справи не містять протоколів судових засідань, а містяться довідки, що складені секретарем судового засідання, водночас відсутність протоколу судового засідання є порушення норм процесуального права, що є безумовною підставою скасування судового рішення.
 
Суд першої інстанції проігнорував положення Конституції України, Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та перехідні положення Кодексу України з процедур банкрутства. Мораторій на задоволення вимог кредиторів за валютними кредитами поширюється і на позасудові способи звернення стягнення.
 
Суди неправомірно прийняли як належний доказ факт отримання особисто ОСОБА_1 у вересні 2016 року поштового повідомлення, в якому містилося повідомлення банку стосовно ухвалення АТ «ПУМБ» рішення про прийняття предмета іпотеки у свою власність, що було направлене за адресою: АДРЕСА_1 , тоді як коли він                                з 05 березня 2015 року працює у м. Львові і тимчасово там проживає. Підпис на повідомленні є підробленим.
 
Наявна в матеріалах справи інформаційна довідка з Державного реєстру нерухомого майна не містить відомостей про перебування у нього у власності іншого житла, тому посилання судів на те, що в нього є інше житло, не відповідає дійсності. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 07 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Шевченківського районного суду м. Запоріжжя.
 
21 грудня 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 січня 2021 року у зв`язку із звільненням у відставку судді ОСОБА_4 справу призначено судді-доповідачеві Зайцеву А. Ю.
 
Ухвалою Верховного Суду від 26 квітня 2021 року справу призначено до розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
07 листопада 2007 року між банком і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 5810225, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 38 500,00 дол. США на строк до 07 листопада 2027 року на придбання квартири АДРЕСА_1 . 
 
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 07 листопада 2007 року між банком і ОСОБА_1 укладено договір іпотеки № 5834608, предметом якого є спірна квартира.
 
Відповідно до підпунктів 13, 14  пункту 1.4 договору іпотеки іпотекодавець при укладенні договору іпотеки стверджував, що предмет іпотеки не є для нього та членів його сім`ї, тощо єдиним можливим місцем проживання та/або сукупний дохід членів сім`ї іпотекодавця достатній для придбання або найму іншого житла у разі звернення стягнення на предмет іпотеки. За адресою місцезнаходження предмету іпотеки не проживають та не зареєстровані малолітні та/чи неповнолітні діти, а також будь-які інші особи, яких за законом повинен утримувати іпотекодавець, а також відсутні малолітні та/чи неповнолітні діти, що мають право користування квартирою, яка є предметом іпотеки.
 
06 квітня 2009 року між сторонами укладено додатковий договір                                      № 5834608/20090406, згідно з пунктом 1.1 якого пункт 1.1.2 договору іпотеки викладено в такій редакції: зміст, розмір основного зобов`язання та порядок його виконання встановлюються кредитним договором з урахуванням всіх додаткових угод, що укладені та/або укладатимуться до нього.
 
Згідно з відомостями Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована у спірній квартирі з 06 грудня 2007 року, а ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - з 26 червня 2008 року. 
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 жовтня                     2015 року у справі № 336/9748/14-ц з ОСОБА_1 на користь банку стягнуто                33 559,04 дол. США заборгованості за кредитом, 2 312,82 дол. США  заборгованості за процентами, 2 235,72 грн  пені, 385,00 дол. США штрафу,               22 998,40 грн штрафу за порушення обов`язків щодо поновлення договору страхування, а також судовий збір у сумі 3654,00 грн.
 
Оскільки рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 жовтня 2015 року ОСОБА_1 не виконує, банк прийняв рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку згідно зі статтями  36, 37 Закону України «Про іпотеку» шляхом набуття його у власність на підставі застереження, яке міститься у пункті 4.7 договору іпотеки.
 
До заяви, поданої державному реєстратору, додано рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення ДППЗ «Укрпошта»                       від 18 вересня 2016 року, що підтверджує отримання ОСОБА_1 вимоги (попередження) стосовно ухвалення АТ «ПУМБ» рішення про прийняття предмета іпотеки у свою власність із вимогою про усунення порушень зобов`язань за кредитним договором (із зазначенням реквізитів) та попередженням про початок через 30 днів з моменту її отримання процедури звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Згідно з пунктами 3.2.7, 4.5 договору іпотеки після прийняття іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодавець зобов`язаний на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити його та максимально сприяти його звільненню іншими особами протягом                             14 календарних днів з дня отримання такої вимоги, незалежно від факту наявності чи ненаявності (надання чи ненадання) іншого житла для проживання, можливості чи неможливості придбати або найняти інше житло. Якщо іпотекодавець та інші особи не звільняють предмет іпотеки у зазначений вище строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
 
У пунктах 4.7.1, 4.7.2 договору іпотеки міститься застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки. У разі виникнення у іпотекодержателя права звернути стягнення на предмет іпотеки іпотекодержатель може прийняти рішення про прийняття предмета іпотеки у свою власність, про що письмово повідомляє іпотекодавця. В зазначеному повідомленні мають міститися: підстави звернення стягнення на предмет іпотеки, ціна, за якою предмет іпотеки переходить                           у власність іпотекодержателя, суть та розмір вимог за основним зобов`язанням та вимог щодо відшкодування витрат іпотекодержателя, передбачених цим договором, які припиняються в результаті переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки. Зазначене застереження, яке вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що                                 є предметом іпотеки.
 
Згідно з копією реєстраційної справи від 20 березня 2018 року № 1514661223000,  що надійшла від Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, державний реєстратор Запорізької обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Севастьянова В. В. отримала від представника банку заяву про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 (картка прийому заяви № 117770138), реєстровий номер 27312922 від 20 березня 2018 року із додатками згідно з переліком. 
 
До заяви додано рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення ДППЗ «Укрпошта» від 18 вересня 2016 року, що підтверджує отримання ОСОБА_1 вимоги (попередження) щодо ухвалення ПАТ «ПУМБ» рішення про прийняття предмета іпотеки у свою власність, з вимогою про усунення порушень зобов`язань за кредитним договором (із зазначенням реквізитів) та попередженням про початок через 30 днів з моменту її отримання процедури звернення стягнення на предмет іпотеки (прийняття предмету іпотеки у свою власність).
 
За результатами розгляду заяви 23 березня 2018 року державний реєстратор Севастьянова В. В. прийняла рішення № 40287186  про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на квартиру АДРЕСА_1 , на праві приватної власності за АТ «ПУМБ». Також державний реєстратор прийняла рішення від 23 березня 2018 року № 40285595 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на вказане нерухоме майно.
 
Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23 березня 2018 року № 118288091 АТ «ПУМБ»      є власником спірної квартири.
 
Позивач тричі: 02 квітня, 24 травня і 19 червня 2018 року направляв на адресу ОСОБА_1 повідомлення про виселення з квартири, проте повідомлення повертались з позначкою «У зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання» та з позначкою «За даною адресою отримувача немає. Двері не відчиняють».
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду  про  відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення                           від  висновку   щодо   застосування   норми  права  у  подібних   правовідносинах,  викладеного  у  постанові  Верховного  Суду  та застосованого судом апеляційної 
інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній                            висновок  Верховного  Суду  щодо  питання застосування норми права у подібних 
правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку   судові   рішення,   суд  касаційної  інстанції  в  межах  доводів  та  вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє  правильність  застосування  судом  першої  або  апеляційної  інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати  доведеними  обставини,  що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судами норм права               в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
 
У статті 41 Конституції України зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається                    в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
 
Разом з цим статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
 
Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачене главою 49 «Забезпечення виконання зобов`язання» ЦК України та Законом України «Про іпотеку».
 
За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якого є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.
 
У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону (частина перша статті 33 Закону України «Про іпотеку»).
 
Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
 
Згідно з частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
 
Відповідно до частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку», якій кореспондує частина третя статті 109 ЖК Української РСР, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
 
Суди встановили, що рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 жовтня 2015 року у справі № 336/9748/14-ц з ОСОБА_1 на користь банку стягнено заборгованість за кредитом. Оскільки ОСОБА_1 рішення суду не виконує, банк прийняв рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки                в позасудовому порядку згідно зі статтями  36, 37 Закону України «Про іпотеку», в результаті чого набув право власності на спірну квартиру на підставі застереження, яке міститься у пункті 4.7 договору іпотеки.  Направлені на адресу ОСОБА_1 повідомлення про виселення з квартири, повернулися на адресу банку без вручення.
 
Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), в частині першій якої передбачені підстави виселення.
 
Частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. 
 
Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК  Української РСР.
 
Відповідно до частини першої статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.
 
Враховуючи норми статті 109 ЖК Української РСР та статті 379 ЦК України                     у поєднанні із главою 26 ЦК України, виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. 
 
У разі якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав (частку   в праві спільної часткової власності), а не житлове приміщення, що передане            в іпотеку, то виселення без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення не допускається. 
 
Отже, при вирішенні питання щодо надання мешканцям житлового приміщення, важливо встановити факт придбання житла  з якого вони підлягають виселенню, за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи.
 
Такий висновок викладено у постанові об`єднаної палати Верховного Суду                від 12 квітня 2021 року у справі № 6-16820сво19.
 
Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також                   у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, встановивши, що за умовами кредитного договору від 07 листопада 2007 року № 5810225 ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 38 500,00 дол. США на придбання квартири АДРЕСА_1 , не встановив ціну придбання ОСОБА_1 спірної квартири, в результаті чого дійшов передчасних висновків про її купівлю лише за кредитні кошти. В разі встановлення, що в іпотеку передано нерухоме майно, придбане не лише за кредитні кошти, а й за особисті кошти іпотекодавця, виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення є неможливим.
 
Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції не перевірив і не встановив, чи спірна квартира придбана відповідачем повністю за кредитні кошти, які він отримав за кредитним договором, чи він вносив, окрім кредитних, і особисті кошті. Матеріали справи договору купівлі-продажу цієї квартири не містять, вказані обставини, від яких залежать підстави щодо виселення з іпотечного майна, не встановлені.
 
Разом з тим перевірка доводів касаційної скарги, пов`язаних з установленням фактичних обставин справи та оцінкою доказів у ній, перебуває поза  визначеними  статтею 400 ЦПК України межами перегляду справи в касаційному порядку.
 
Суд  касаційної  інстанції  не  може  встановлювати або (та) вважати доведеними 
обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, тому немає правових підстав для ухвалення нового рішення або зміни судових рішень у цій справі.
 
Відповідно до частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.
 
З метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), Верховний Суд дійшов висновку про скасування постанови суду апеляційної інстанції та передачу справи до апеляційного суду на новий розгляд для повного, всебічного та об`єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.
 
Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
                                                    ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Постанову Запорізького апеляційного суду від 01 вересня 2020 року скасувати, справу направити до апеляційного суду на новий розгляд.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Головуючий                                                                                    М. Є. Червинська
 
Судді                                                                                                 В. С. Жданова
 
                                                                                                            А. Ю. Зайцев
 
                                                                                                            Є. В. Коротенко
 
                                                                                                            В. М. Коротун