П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  560/5876/20 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Ковальчук А.М.   
Суддя-доповідач -  Смілянець Е. С.   
11 травня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Смілянця Е. С. 
суддів:  Капустинського М.М.  Сапальової Т.В. , 

розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про стягнення коштів, 
В С Т А Н О В И В :
В жовтні 2020 року позивач -   ОСОБА_1 , звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про стягнення з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на користь ОСОБА_1  середнього заробітку за час затримки виконання рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 21.04.2020 по справі №560/1103/20 за період з 22.04.2020 по 08.06.2020 у сумі 19492 грн 32 коп.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 23.12.2020 адміністративний позов задоволено.
Судове рішення мотивоване тим, що враховуючи те, що відповідачем не доведено правомірність затримки виконання рішення суду щодо негайного поновлення позивача на службі в поліції, з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому враховуючи середньомісячну заробітну плату позивача, згідно довідки про доходи № 405, за останні два місяця, що передували звільненню, середній заробіток за час затримки виконання судового рішення складає 19 492 грн 32 коп. (48 днів (з 22.04.2020 по 08.06.2020) *406 грн 09 коп.) та підлягає виплаті за рахунок Департаменту патрульної поліції.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити. 
Аргументами на підтвердження вимог скарги зазначає, що судом першої інстанції залишено поза увагою той факт, що позивач звернувся із заявою про поновлення на посаді до Управління патрульної поліції в Хмельницькій області, який не є безпосереднім роботадавцем позивача та не має повноважень щодо прийняття та/або поновлення позивача на службі в поліції, а отже поновлення позивача на посаді поліцейського взводу № 2 роти тактико-оперативного реагування відбулося в найкоротший строк, що був необхідний для вжиття заходів щодо виконання рішення суду від 21.04.2020.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на правильність висновків суду першої інстанції, просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити. Зазначає, що посилання на територіальну віддаленість структурного підрозділу Управління патрульної поліції в Хмельницькій області від Департаменту патрульної поліції жодним чином не виключає обов`язок апелянта добровільно виконати рішення суду.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.
Згідно з положеннями ч. 3 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 23.01.2020 наказом «Про особовий склад» Департаменту патрульної поліції Національної поліції України № 64 о/с, позивача звільнено зі служби в поліції на підставі п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію», а саме за вчинення дисциплінарного проступку, що виразився у порушені вимог п. 1, 2 ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 44 Закону України «Про Національну поліцію», абзаців 1, 2, 7, 8 ч. 1 розділу II та п. 4 розділу III «Правил етичної поведінки поліцейських» затверджених наказом МВС України № 1179 від 09.11.2016, п. 2, 3, 7 ч. 3 ст. 1 «Дисциплінарного статуту Національної поліції України» затвердженого Законом України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України», п. 5 розділу II «Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису» затвердженої наказом МВС України за № 1026 від 18.12.2018, пунктів 14 та 19 частини 1 Розділу II «Посадової інструкцій поліцейського взводу роти ТОР УПП в Хмельницькій області ДПП», затверджених наказом ДПП № 3202 від 13.07.2018. Підставою звільнення слугував наказ «Про застосування до працівників управління патрульної поліції в Хмельницькій області Департаменту патрульної поліції дисциплінарного стягнення» №20 від 11 січня 2020 року, згідно із яким, до поліцейського взводу №2 роти тактико оперативного реагування Управління патрульної поліції в Хмельницькій області Департаменту патрульної поліції молодшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 21.04.2020 по справі №560/1103/20 позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано пункт 6 наказу  Департаменту патрульної поліції Національної поліції України №20 від 11.01.2020 року "Про застосування до працівників управління поліції в Хмельницькій області Департаменту патрульної поліції дисциплінарного стягнення". Визнано протиправним та скасовано наказ Департаменту патрульної поліції Національної поліції України №64 о/с від 23.01.2020 року про звільнення зі служби молодшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 поліцейського взводу №2 роти тактико-оперативного реагування. Поновлено ОСОБА_1 на службі в поліції на посаді поліцейського взводу №2 роти тактико-оперативного реагування з 24.01.2020. Стягнуто з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24.01.2020 по  21.04.2020 в сумі 24771,49 грн. Допущено до негайного виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку за один місяць.
Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06.08.2020 апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції залишено без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 21 квітня 2020 року - без змін.
Позивач 24.04.2020 подав заяву до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про поновлення ОСОБА_1 на роботі та виплати середнього заробітку на підставі рішення суду 21 квітня 2020 року.
Рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 21.04.2020 в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку підлягало негайному виконанню, але фактично позивача було поновлено на посаді тільки 09.06.2020 згідно наказу №388 о/с від 09.06.2020.
Враховуючи наведене вище, позивач протиправною бездіяльність відповідача щодо виконанння рішення суду, звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.
Відповідно до положень частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.
Принцип обов`язковості судових рішень закріплений і в статті 14 КАС України, відповідно до змісту якої судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Відповідно до статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Пунктом 3 частини 1 статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.
Відповідно до статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
Згідно частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Відповідно до частини сьомої статті 235 КЗпП України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
З аналізу правових норм, що застосовуються до спірних правовідносин випливає, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок виявляється у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення оскаржуватися.
Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно якої виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці.
Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.
Отже, згідно статті 236 КЗпП України виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці.
Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.
Зазначене вище відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 24.12.2020 у справі № 807/2434/15.
Як вірно встановив суд першої інстанції, та підтверджується матеріалами справи відповідачем допущено затримку виконання рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 21.04.2020 у справі №560/1103/20 в частині поновлення позивача на службі в поліції. При  цьому, відповідачем не заперечується факт такої затримки.
Так, на виконання рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 21.04.2020 у справі №560/1103/20 позивача поновлено на службі в поліції наказом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 09.06.2020.
Таким чином, відповідач виконав зазначене судове рішення несвоєчасно, що свідчить про його протиправну бездіяльність та є підставою для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення його на службі в поліції.
Розрахунок середньомісячного заробітку розраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).
Відповідно до абзацу третього пункту 2 Порядку № 100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Пунктом 8 Порядку № 100 передбачено, що для нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Колегія суддів погоджується з висновком щодо стягнення середньомісячної заробітної плати позивача, згідно довідки про доходи № 405, за останні два місяця, що передували звільненню, за час затримки виконання судового рішення в сумі 19 492 грн 32 коп. (48 днів (з 22.04.2020 по 08.06.2020) *406 грн 09 коп.) та виплаті за рахунок Департаменту патрульної поліції.
Водночас, безпідставними є твердження   Департаменту патрульної поліції що позивач звернувся із заявою про поновлення на посаді до Управління патрульної поліції в Хмельницькій області, який не є безпосереднім роботадавцем позивача та не має повноважень щодо прийняття та/або поновлення позивача на службі в поліції з огляду на таке.
Так приписи норм  КЗпП України  не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, зокрема - пред`явлення рішення до примусового виконання, що вказують на його бажання поновитися на роботі.
Правова природа діяльності органів державної виконавчої служби та її основне призначення полягає саме в примусовому виконанні рішень суду, в тому числі постанов судів про поновлення на посадах у відносинах публічної служби, які набрали законної сили, що і є підставою для негайного їх виконання. Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов`язок. Зокрема, зазначений обов`язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. В таких випадках держава в особі органу державної виконавчої служби несе відповідальність за виконання остаточних судових рішень.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 06 червня 2018 року по справі №813/1017/16, від 25.07.2019 року по справі № 360/3630/18, від 16 жовтня 2019 року по справі № 815/6107/17, від 07.05.2020 року по справі № 0670/4692/12.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Європейську Конвенцію Про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Також, відповідно до практики Європейського суду з прав людини від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява №    40450/04), де в пунктах 46, 48, 51, 53, 54 зазначено, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Заявникові не можна дорікати за неподання до державної виконавчої служби заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження. Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.
Отже, з дня ухвалення рішення про поновлення позивача на роботі у відповідача виник обов`язок щодо його виконання.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову.
Тому, враховуючи вищезазначене, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийнята постанова відповідає матеріалам справи та вимогам закону і підстав для її скасування не вбачається.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення дотримано норми матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України залишити без задоволення, а  рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до ст. 325 КАС України та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

          
Головуючий	 	 	Смілянець Е. С.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Капустинський М.М.    Сапальова Т.В.