УХВАЛА

23 червня 2021 року 
м. Київ

Справа №  916/2272/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Міщенка І.С. - головуючого, Берднік І.С., Зуєва В.А.
розглянувши матеріали касаційної скарги Управління обласної ради з майнових відносин Одеської обласної ради
на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 18     лютого 2021 року (головуючий - Будішевська Л. О., судді: Таран С. В., Поліщук   Л.   В.) і рішення Господарського суду Одеської області від 23 жовтня 2020 року (суддя Петров В. С.) у справі
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Простір натхнення"
до Управління обласної ради з майнових відносин Одеської обласної ради,
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Департаменту культури, національностей, релігії та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації,
про визнання договору укладеним,

ВСТАНОВИВ:
Ухвалою Верховного Суду від 12   квітня 2021 року відкрито провадження за касаційною скаргою Управління обласної ради з майнових відносин Одеської обласної ради (далі - Управління, відповідач) на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 18 лютого 2021 року і рішення Господарського суду Одеської області від 23 жовтня 2020 року з підстав, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) .
Суд, ознайомившись з матеріалами справи та касаційної скарги, встановив наступне.
Товариство з обмеженою відповідальністю "Простір натхнення" (далі - позивач) звернулося до суду з позовом до Управління про визнання укладеним договору оренди нерухомого майна у редакції, наведеній в позовній заяві.
Позовні вимоги мотивовані тим, що за рішенням конкурсної комісії 26.12.2019 позивача було визнано переможцем конкурсу на право оренди нежитлової будівлі по вул. Пушкінській, 10, яка є пам`яткою культури місцевого значення (далі - спірне майно). Після оголошення результатів конкурсу позивач неодноразово звертався до відповідача з пропозицією укласти договір оренди спірного майна, надіславши проєкт договору, проте відповідач протягом тривалого часу ігнорує звернення позивача без повідомлення причин зволікання з укладенням договору. 
Рішенням Господарського суду Одеської області від 23.10.2020, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.02.2021, позов задоволений. Визнано укладеним між сторонами договір оренди майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області на умовах, наведених у резолютивній частині судового рішення.
Суди встановили, що позивач є переможцем оголошеного відповідачем конкурсу на право оренди спірного майна. За вимогами чинного законодавства договір оренди цього майна, яке є пам`яткою культури місцевого значення, мав бути укладений за погодженням органу охорони культурної спадщини. Проте станом на час розгляду спору відповідний орган - Департамент культури, національностей, релігії та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації (далі - Департамент) не надав відповідачу ні згоди, ні відмови на передачу в оренду спірного майна, вимагаючи від останнього надати додаткову інформацію щодо переможця конкурсу. Суди дійшли висновку по задоволення позову, оскільки:
- визнання позивача переможцем конкурсу свідчить про відповідність наданих ним документів умовам оголошеного конкурсу, враховуючи у тому числі особливості правового статусу орендованого майна, як пам`ятки культурної спадщини місцевого значення;
-  у справі не встановлено існування жодної підстави для відмови в укладенні договору оренди з переможцем конкурсу з наведеного законодавством вичерпного переліку, як і доказів скасування результатів конкурсу;
- не прийняття дозвільним органом у встановлений Законом України "Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності" строк жодного рішення щодо згоди або відмови в укладенні договору оренди свідчить про погодження ним такого договору, а надання інформації, яка додатково вимагалась цим органом, не передбачалось в умовах конкурсу.  
Не погоджуючись із указаними судовими рішеннями, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просить їх скасувати з підстав, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, прийняти нове рішення про відмову в позові.
Доводи касаційної скарги зводяться до наступного:
- суди порушили права та інтереси відповідача та не врахували правову позицію Великої Палати Верховного Суду в постановах від 12.12.2018 у справі №372/5635/13-ц, від 25.04.2018 у справі №496/2866/16-ц, Верховного Суду в постановах від 09.04.2019 у справі №916/1117/18, від 05.08.2019 у справі №920/691/18, відповідно до якої суд не може підміняти собою інші органи, уповноважені законом вирішувати певні питання, віднесені до їх компетенції (дискреційні повноваження); 
- Управління не може вважатися належним відповідачем у даному спорі, оскільки укладення договору оренди останнім залежить від погодження третьої особи - Департаменту, з діями якого позивач і пов`язує порушення свого права. Оскільки позивач пред`явив позов до неналежного відповідача, висновки судів про задоволення позову є помилковими та суперечать правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду в постановах від 17.04.2018 у справі №523/9076/16-ц, від 26.11.2019 у справі №905/386/18, від 13.10.2020 у справі №640/22013/18;
- за правовими висновками Верховного Суду у поставові від 22.01.2019 у справі №912/1856/16, від 14.05.2019 у справі №910/11511/18 суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.  
Відповідно до положень частини 1 статті 300 ГПК України Верховний Суд розглядає доводи касаційної скарги тільки в частині, що стала підставою для відкриття касаційного провадження.
Розглянувши доводи та аргументи касаційної скарги, які відповідають вимогам абзацу 2 пункту 5 частини 2 статті 290 ГПК України, разом з матеріалами справи, Верховний Суд приходить до висновку про необхідність закриття касаційного провадження за поданою касаційною скаргою на підставі пункту 5 частини 1 статті 296 ГПК України. 
Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.
Проте наведена скаржником підстава касаційного оскарження не отримала підтвердження під час касаційного провадження, оскільки висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у наведених скаржником постановах викладені не у подібних правовідносинах.
Частиною 2 статті 6 та частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України та зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з пунктом 8 частини 2 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Питання права касаційного оскарження урегульовано статтею 287 ГПК України, частиною 2 якої встановлено підстави касаційного оскарження судових рішень виключно у випадках, визначених цією процесуальною нормою.
Такі процесуальні обмеження щодо касаційного оскарження судових рішень не суперечать положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України застосовується судами України як частина національного законодавства, і відповідають практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами як джерело права. 
Відповідно до практики ЄСПЛ право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України»).
Умови прийнятності касаційної скарги за змістом норм законодавства можуть бути більш суворими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23.10.1996; «Brualla Gomes de la Torre v. Spain» від 19.12.1997).
У рішенні ЄСПЛ у справі «Гарсія Манібардо проти Іспанії» від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі «Monnel and Morris v. the United Kingdom», рішення від 29.10.1996 у справі «Helmers v. Sweden»).
Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).
Так, однією з підстав касаційного оскарження судових рішень відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що оскарження судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, може мати місце за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
При цьому під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, слід розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.
Щодо визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правової позиції, викладеної у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2018 у справі № 305/1180/15-ц (абзац 18), від 19.06.2018 у справі №   922/2383/16 (пункт 5.5), від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11 (абзац 20), від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц (абзац 18).
Так, у справі №372/5635/13-ц предметом судового розгляду були вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, визнання права постійного користування земельною ділянкою. Наведені скаржником в касаційній скарзі висновки Верховного Суду стосуються неможливості визнання за окремим судовим рішенням права постійного користування земельною ділянкою, оскільки суд не може підміняти собою інші органи, уповноважені законом вирішувати питання про оформлення права землекористування.
Висновки касаційного суду у справах № 496/2866/16-ц, № 916/1117/18, №   920/691/18 стосувались неможливості задоволення судом позовних вимог про визнання права власності (постійного користування) на земельну ділянку комунальної власності, у разі, якщо компетентним органом у наданні такої ділянки позивачу було відмовлено, оскільки відповідно до норм земельного законодавства розпорядження землями комунальної власності належить до виключної компетенції органу місцевого самоврядування і такі повноваження не можуть бути делеговані суду.
У справах № 523/9076/16-ц № 640/22013/18 Верховний Суд зробив правові висновки про застосування положень Цивільного процесуального кодексу України при перегляді ухвал суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі з підстав порушення правил юрисдикції. 
У справі № 905/386/18 розглядався спір про звільнення майна з-під арешту і зацитовані скаржником висновки Верховного Суду стосувалися алгоритму дій суду та процесуальних наслідків у разі встановлення судом обставини пред`явлення позову до неналежного відповідача. 
У справі №912/1856/16 розглядався спір між фермерським господарством на та органом Держгеокадастру щодо поновлення укладеного між ними договору оренди земельної ділянки в порядку статті 33 Закону України "Про оренду землі".
У справі №910/11511/18 предметом судового розгляду були позовні вимоги про визнання удаваним договору про надання правничої допомоги заявлені особою, яка не є стороною оспорюваного правочину.
Натомість за встановленими у даній справі обставинами правовідносини між сторонами спору виникли з приводу укладення договору оренди між власником майна та переможцем оголошеного конкурсу на право оренди майна комунальної власності.
З огляду на зміст зазначених постанов Верховного Суду правовідносини у цих справах очевидно не є подібними до справи, що розглядається, враховуючи предмет і підстави позовів, характер спірних правовідносин та сферу правового регулювання, а тому застосування правових висновків Верховного Суду, викладених у цих постановах, до правовідносин у справі, що розглядається, є некоректним, а зазначені висновки не є релевантними.
Пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК України передбачено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Керуючись статтями 234, 287, 296 ГПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційне провадження за касаційною скаргою Управління обласної ради з майнових відносин Одеської обласної ради на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 18 лютого 2021 року і рішення Господарського суду Одеської області від 23 жовтня 2020 року у справі №916/2272/20 закрити.
Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення та оскарженню не підлягає. 
Головуючий                                                                                                      Міщенко І.С.
Судді                                                                                                            Берднік І.С.
                                                                                                    Зуєв В.А.