ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 березня 2021 р.	Справа № 440/4869/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Жигилія С.П.,
Суддів: Перцової Т.С. ,  Русанової В.Б. ,
за участю секретаря судового засідання Губарєвої В.А.
представника відповідача - Місюри О.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою     Головного управління ДПС у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 25.11.2020 року (суддя Чеснокова А.О.; м. Полтава; повний текст рішення складено 25.11.2020) по справі № 440/4869/20
за позовом ОСОБА_1                 
до Головного управління ДПС у Полтавській області                                                                                                 
про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки),
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі по тексту – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління державної податкової служби України у Полтавській області (далі по тексту – відповідач, ГУ ДПС України у Полтавській області), в якому просить суд визнати протиправними та скасувати вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-1290-55-у від 06 листопада 2018 року, № Ф-1290-55-у від 06 лютого 2019 року, № Ф-1290-55-у від 09 серпня 2019 року.
В обґрунтування позову позивачем зазначено, що відповідачем протиправно нараховано заборгованість зі сплати ЄСВ, оскільки позивач у спірному періоді проходив військову службу за контрактом у складі Військової частини НОМЕР_1 , яка з 26 лютого 2016 року по теперішній час сплачує за позивача ЄСВ. Крім того, вказав, що спірні вимоги йому не вручались.
У поданому відзиві на позов відповідач вказав, що станом на дату прийняття спірних вимог в інтегрованій картці платника податку з ЄСВ за позивачем зберігалась заборгованість з ЄСВ за 2017-2019 роки (а.с. 38-39).
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 25.11.2020 по справі № 440/4869/20 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) до Головного управління ДПС у Полтавській області (вул. Європейська, 4, м. Полтава, Полтавська область, 36014, ЄДРПОУ 43142831) про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки) задоволено.
Визнано протиправними та скасовано вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-1290-55-У від 06 листопада 2018 року, № Ф-1290-55-У від 06 лютого 2019 року, № Ф-1290-55-У від 09 серпня 2019 року.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Полтавській області (вул. Європейська, 4, м. Полтава, Полтавська область, 36014, ЄДРПОУ 43142831) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) витрати зі сплати судового збору у розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 (вісімдесят) копійок.
Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його прийняття з порушенням норм матеріального і процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 25.11.2020 по справі № 440/4869/20 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач зазначає, що відповідно до інформаційних систем контролюючого органу позивач перебував на обліку в ГУДПС у Полтавській області з 06.03.2008 по 13.04.2020, як платник податків на загальній системі оподаткування. Стан платника податків – припинено, але не знято з обліку. Пояснив, що заборгованість у позивача виникла у зв`язку з несплатою зобов`язань зі сплати єдиного внеску, загальна сума заборгованості станом на 31.10.2018 становила 15819,54 грн., станом на 31.01.2018 – 18276,72 грн., станом на 31.07.2019 – 23785,08 грн.. На підставі цих даних контролюючим органом сформовано спірні вимоги про сплату боргу (недоїмки) згідно вимог чинного законодавства, які узгоджені відповідно до вимог пункту 5 розділу VI Інструкції №449. Вказує, що жодних доказів з приводу припинення діяльності як фізичної особи-підприємця, відповідно до встановлених Законом №755-IV вимог, позивачем надано не було. Отже, позивач у встановленому порядку не припинив свою підприємницьку діяльність, зареєстрований фізичною особою-підприємцем, а відтак належить до кола платників єдиного внеску, передбачених п.4 ч.1 ст. 4 Закону №2464–VI. Вказує, що приписи Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» прямо передбачають обов`язок сплати внесків й у випадку неотримання доходу від підприємницької діяльності та не містять посилань про звільнення від сплати внесків у випадку їх перерахування податковим агентом-роботодавцем.
Відповідачем 04.02.2021 заявлено клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, оскільки платником податку допущено порушення місячного строку звернення до суду з даним адміністративним позовом, встановленого пунктом 56.19 статті 56 ПК України. Вказує, що відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, рішення ДПС України про результати розгляду скарги від 16.07.2020 № 22627/6/99-00-06-03-01-06 вручено платнику 16.07.2020, разом з тим, з позовною заявою до адміністративного суду позивач звернувся лише 04.09.2020.
Колегія суддів вказує, що Верховний Суд у складі судової палати в постанові від 25.02.2021 по справі № 580/3469/19 сформулював правовий висновок, відповідно до якого строк, протягом якого особа може звернутися до суду після застосування процедури досудового оскарження вимоги фіскального органу про сплату єдиного внеску складає три місяці з дня отримання платником рішення органу доходів і зборів вищого рівня, прийнятого за наслідками розгляду відповідної скарги.
Згідно з вимогами ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, судом встановлено, що після отримання оскаржуваних вимог про сплату боргу (недоїмки) позивач скористався правом адміністративного оскарження останніх до органу доходів і зборів вищого рівня та звернувся до ДПС України зі скаргою.
Як вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, наданого відповідачем до матеріалів справи, рішення ДПС України про результати розгляду скарги від 16.07.2020 № 22627/6/99-00-06-03-01-06 вручено платнику 16.07.2020
До суду з даною позовною заявою позивач звернувся 04.09.2020 (а.с.1).
Отже, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду в тримісячний строк з дня вручення рішення за результатами розгляду його скарги на рішення контролюючого органу, таким чином строк звернення до суду з даною позовною заявою позивачем не пропущено.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.
Судом встановлено, що з 05 березня 2008 року по 13 квітня 2020 року позивач був зареєстрований фізичною особою-підприємцем; з 05 березня 2008 року позивач взятий на облік як платник ЄСВ (а.с. 78).
Докази фактичного ведення підприємницької діяльності позивачем упродовж 2017-2019 років у матеріалах справи відсутні. Відомостей про отримання позивачем доходу від ведення підприємницької діяльності суду не надано.
Довідкою Військової частини НОМЕР_1 № 843 від 19 червня 2020 року підтверджено, що з 26 лютого 2016 року ОСОБА_1 проходить військову службу за контрактом у складі Військової частини НОМЕР_1 (а.с. 14).
Поряд із цим, Головним управлінням ДПС у Полтавській області винесено вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-1290-55-у від 06 листопада 2018 року, № Ф-1290-55-у від 06 лютого 2019 року, № Ф-1290-55-у від 09 серпня 2019 року, якими позивачу визначено суми недоїмки з ЄСВ за період - 2017, 2018, 2019 роки (а.с. 3-5).
Зазначені вимоги не містять посилань на підстави виникнення недоїмки та її розрахунку. Водночас у відзиві на адміністративний позов представник відповідача пояснив, що вищевказана недоїмка складається із самостійно нарахованого фіскальним органом зобов`язання зі сплати єдиного внеску за 2017 рік у розмірі 8448,00 грн., за 2018 рік - у розмірі 9828,72 грн., за І, ІІ, ІІІ квартали 2019 року - у розмірі 5508,36 грн..
Не погодившись зі спірними вимогами Головного управління ДПС у Полтавській області про сплату боргу (недоїмки) № Ф-1290-55-у від 06 листопада 2018 року, № Ф-1290-55-у від 06 лютого 2019 року, № Ф-1290-55-у від 09 серпня 2019 року, позивач звернувся до суду.
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що єдиний внесок за спірний період за позивача сплачено його роботодавцем, а відтак, у ОСОБА_1 відсутній обов`язок зі сплати останнього, з огляду на що суд вважає безпідставно сформованими відповідачем вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-1290-55-у від 06 листопада 2018 року, № Ф-1290-55-у від 06 лютого 2019 року, № Ф-1290-55-у від 09 серпня 2019 року.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з такого.
Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України (далі - ПК України) в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464-VI (далі Закон №2464-VI) в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
Відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 ПК України, самозайнята особа платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою-підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.
Пункт 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України дає визначення поняттю «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.
Згідно пункту 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі єдиний внесок) консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до статті 2 Закону №2464-VI, дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Пунктами 3 і 10 частини першої статті 1 Закону №2464-VI надано визначення поняттям: застрахована особа фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок; страхувальники це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.
Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону №2464-VI, платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VI до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року), єдиний внесок нараховується:
- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
- для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
- для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Згідно пункту 5 статті 8 Закону №2464-VI, єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску. У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.
У той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом №2464-VI не врегульовано.
Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
На підставі наведеного можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.
Інше тлумачення норм Закону №2464-VI, на якому наполягає відповідач, щодо необхідності сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 02 квітня 2020 року (справа №620/2449/19), постанові від 27 листопада 2019 року (справа №160/3114/19) та в подальшому підтримана у постановах від 4 грудня 2019 року (справа №440/2149/19), від 23 січня 2020 року (справа №480/4656/18).
Як вбачається з довідок Військової частини НОМЕР_1 від 19.06.2020 № 843 та № 846, ОСОБА_1 перебуває на військовій службі за контрактом на посаді начальника продовольчого складу складів 1 господарчого взводу роти матеріального забезпечення батальйону забезпечення у Військовій частині НОМЕР_1 (смт Гомель) Національної гвардії України з 26.02.2016, тобто протягом вказаного періоду був найманим працівником, та йому нараховувалася заробітна плата, з якої проводилось відрахування страхових внесків у розмірі не меншому мінімального страхового внеску на місяць.
Матеріалами справи підтверджено, що за спірний період єдиний внесок за позивача сплачений його роботодавцем (а.с. 70).
Отже, вказана вище юридична особа як роботодавець, нараховуючи позивачу заробітну плату, сплачувала за нього як страхувальник єдиний соціальний внесок у розмірах, визначених законодавством, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.
Разом з тим, доказів отримання позивачем у спірний період доходів від провадження господарської діяльності відповідачем до суду не надано, судом першої інстанції не встановлено та таких не надано суду апеляційної інстанції.
Відповідно частин 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону №2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який винесена оскаржувана вимога, нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, яка має право провадити господарську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.
Крім цього, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи «Серков проти України» (заява №39766/05), «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06), які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягають застосуванню судами як джерела права.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що оскаржувані вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-1290-55-у від 06 листопада 2018 року, № Ф-1290-55-у від 06 лютого 2019 року, № Ф-1290-55-у від 09 серпня 2019 року не можна вважати правомірними, що є підставою для їх скасування.
У відповідності до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи..
Керуючись ст.ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Полтавській області залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 25.11.2020 року по справі № 440/4869/20 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Головуючий суддя 		С.П. Жигилій	
Судді	   	Т.С. Перцова    В.Б. Русанова   	
Повний текст постанови складено  06.04.2021 року