РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2021 року
м. Рівне

Справа № 570/5134/18
Провадження № 22-ц/4815/452/21

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого судді: Гордійчук С.О.,
суддів: Боймиструка С.В., Шимківа С.С.,
секретар судового засідання : Шептицька С.С.

учасники справи: 
позивач: ОСОБА_1 
відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Колор С.І.М."

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бондара Ю.М. на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 08 грудня 2020 року, ухвалене в складі судді Кушнір Н.В., повний текст рішення складено 13.12.2020 року у справі №570/5134/18 

в с т а н о в и в :

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Колор С.І.М." про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Позов мотивований тим, що з 07.07.2015 року він працював на посаді начальника цеху виготовлення лаків ТзОВ «Колор С.І.М.».
Об`єднаним міським військовим комісаріатом Рівненської області направлено припис до місця служби, згідно якого на підставі наказу командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 30 липня 2018 року № 328 йому запропоновано 28 серпня 2018 року вибути в розпорядження військової частини НОМЕР_1 для подальшого проходження військової служби. 23 серпня 2018 року він подав заяву на ім`я директора відповідача з проханням увільнити його від виконання обов`язків за посадою із збереженням робочого місця та середньомісячної заробітної плати з 27 серпня 2018 року, а також долучив копію припису військового комісару ІНФОРМАЦІЯ_1 та копію витягу з наказу командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 30.07.2018 № 328.
27.09.2018 року його було звільнено із займаної посади на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України, за прогул. Вказане звільнення вважав незаконним та безпідставним, оскільки прогулом може вважатися лише невихід на роботу без поважних причин, проте 27 серпня 2018 року він був відсутній на робочому місці у зв`язку з переїздом до місця проходження військової служби, а 28.08.2018 уклав контракт «Про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу» приступив до виконання своїх обов`язків за посадою.
Посилався на статтю 119 КЗпП України, згідно з якою на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватися у робочий час, працівникам гарантується збереження роботи (посади) і середнього заробітку. За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийняття на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до фактичного звільнення зберігається місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову.
Ураховуючи викладене, позивач просив суд поновити його на роботі  з 24 серпня 2018 року та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь вимушеного прогулу.
Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 08 грудня 2020 року у позові  ОСОБА_1  до Товариства з обмеженою відповідальністю "Колор С.І.М." про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення яким в позовні вимоги задовольнити .
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не врахував що позивач був відсутній на роботі, починаючи з 27 серпня 2018 року з поважних причин, оскільки вчиняв дії, необхідні для укладення контракту для проходження військової служби. Таким чином, причини його невиходу на роботу були поважними та не можуть вважатись прогулом.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача вказує, що рішення суду законне та обґрунтоване. Просить залишити його без зміни, а скаргу без задоволення.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам судове рішення не відповідає.
Установлено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем з 07 липня 2015 року, на посаді начальника цеху виготовлення лаків (плівкоутворюючів), трудовий договір був укладений між ними на невизначений строк.
Об`єднаним міським військовим комісаріатом Рівненської області за місцем проживання ОСОБА_1 направлено припис до місця служби, згідно якого на підставі наказу командувача Сухопутних військ Збройних сил України від 30 липня 2018 року № 328, ОСОБА_1 запропоновано 28 серпня 2018 року вибути в розпорядження військової частини НОМЕР_1 для подальшого проходження військової служби (строк прибуття 28 серпня 2018 року).
23 серпня 2018 року позивач на ім`я директора ТОВ "Колор С.І.М." подав заяву з проханням увільнити від виконання обов`язків за посадою із збереженням робочого місця та середньомісячної заробітної плати з 27 серпня 2018 року. Вказану заяву разом з приписом військового комісару ІНФОРМАЦІЯ_1 та копією витягу з наказу командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 30 липня 2018 року № 328 позивач надіслав поштою на юридичну адресу відповідача. Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення відповідач вищевказані документи отримав 29 серпня 2018 року.
Актом №1 від 27 серпня 2018 року, складений директором цеху по виготовленню лаків ОСОБА_2 , начальником служби з охорони та безпеки ОСОБА_3 , юрисконсультом ОСОБА_4 , уповноважений від трудового колективу ОСОБА_5 визнано факт відсутності на робочому місці начальника цеху виготовлення лаків ОСОБА_1 без поважним причин 27 серпня 2018 року протягом усього робочого дня з 08.00 год. до 16.50 год.
На вимогу відповідача 01 вересня 2018 року ОСОБА_1 направив відповідачу копію контракту про проходження військової служби у Збройних силах України від 28 серпня 2018 року, проте відповідач відмовився від отримання поштового відправлення.
Листом від 27 вересня 2018 року № 319 позивача повідомлено про його звільнення за п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин та запропоновано забрати трудову книжку, до цього листа було долучено копію наказу №152-К від 26 вересня 2018 року "Про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення на ОСОБА_1 " та копію наказу №153-К від 27 вересня 2018 року "Про звільнення за прогул Начальника цеху виготовлення лаків (плівкоутворювачів) ОСОБА_1 "
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
За приписами пункту 4 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом зокрема у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу) (пункт 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9, зі змінами та доповненнями «Про практику розгляду судами трудових спорів»).
Крім того, згідно пункту 22 Постанови № 9 від 06.11.1992 року, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно виявилося порушення, яке стало приводом до звільнення; чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п. 4 ст. 40 КЗпП України; чи додержано власником або уповноваженим ним органом передбачених статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правил і порядку застосування дисциплінарних стягнень.
Верховний Суд у постанові від 08 травня 2019 року у справі №489/1609/17 вказав, що для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника.
Отже, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі.
Оскільки звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України є видом дисциплінарного стягнення, то при розірванні трудового договору необхідно враховувати правила, передбачені для накладення дисциплінарних стягнень.
Відповідно до ч. 1 ст. 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один із таких заходів стягнення: догана, звільнення.
Порушенням трудової дисципліни є невиконання або неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків, що проявились в порушенні: правил внутрішнього трудового розпорядку; посадових інструкцій; положень, наказів та розпоряджень власника, якщо вони мають законний характер.
Відповідно до ст. 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом (якому надано право прийняття на роботу) безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.
Порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях врегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, які перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність, встановлюють гарантії військовослужбовцям.
Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, він також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, отже є спеціальним у частині регулювання гарантій та пільг для громадян України, які призвані на строкову військову службу.
За змістом частини десятої статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, які приписані до призовних дільниць або перебувають у запасі Збройних Сил України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані, зокрема, прибувати за викликом районного (міського) військового комісаріату для оформлення військово-облікових документів, приписки, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних.
Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
За приписами частин другої, третьої статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Видами військової служби відповідно до частини шостої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» є: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів,  а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.
Відповідно до частини другої статті 21 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України для виконання обов`язків, пов`язаних із взяттям на військовий облік, призовом або прийняттям на військову службу, а також особи, які направляються районними (міськими) військовими комісаріатами на медичний огляд (медичне обстеження в амбулаторних чи стаціонарних умовах), лікування, звільняються від роботи на час, необхідний для виконання зазначених обов`язків та перебування в лікувальному закладі охорони здоров`я, із збереженням за ними місця роботи, займаної посади і середньої заробітної плати.
Частиною 3 п.2 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби:- на шляху прямування на службу або зі служби.
  Крім того, на час укладення контракту позивачем існувала кризова ситуація, що загрожувала національній безпеці України, а невідкладні заходи, запроваджені рішенням Ради національної безпеки та оборони України, щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України вимагали, крім іншого, проведення часткової мобілізації, з початком якої, настав особливий період діяльності усіх інституцій України.
Таким чином, на позивача поширюються гарантії, визначені частинами третьою та четвертою статті 119 КЗпП України. Гарантії, передбачені частинами третьою та четвертою статті 119 КЗпП України, надаються не тільки особам, які були призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, але і тим, що були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, а, отже, при звільненні з роботи були порушені права позивача.
Вказаний висновок відповідає правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 серпня 2020 року у справі № 813/402/17 (провадження № 11-609апп19).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Убачається, що відповідно до припису ТВО військового комісара Рівненського об`єднаного міського військового комісаріату підполковника ОСОБА_6 від 23 серпня 2018 року № В03К/3309, полковнику ОСОБА_1 пропонується 28 серпня 2018 року прибути в розпорядження в/ч НОМЕР_1 для подальшого проходження військової служби. Строк прибуття 28.08.2018 року.
На виконання вказаного припису позивач 27.08.2018 прибув у в/ч НОМЕР_1 для проходження військової служби.(а.с.70)
28.08.2018 року ОСОБА_1 уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу (а.с.15) та наказом Командувача Сухопутних військ від 30.07.2018 року №328 призначений на посаду старшого викладача циклової комісії тактичної підготовки з 28.07.2018 та зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 . (а.с.11)
Крім того, позивач пояснив, що 23 серпня 2018 року він подав заяву на ім`я директора відповідача з проханням увільнити його від виконання обов`язків за посадою із збереженням робочого місця та середньомісячної заробітної плати з 27 серпня 2018 року, а також долучив копію припису військового комісару ІНФОРМАЦІЯ_1 та копію витягу з наказу командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 30.07.2018 № 328.
У зв`язку із небажанням уповноваженого представника відповідача поставити відмітку про отримання на примірнику його заяви, він направив її поштою 25 серпня 2018 року.
Вказане відповідачем не спростовано.
Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що позивач 27.08.2018 року був відсутній на робочому місці з поважних причин, оскільки здійснював дії щодо прибуття до військової частини, яка знаходиться у іншому населеному пункті, та укладення контракту на проходження військової служби.
Таким чином позивач виконував свій конституційний обов`язок із захисту Вітчизни і не мав права відмовитися від нього.
Саме з цієї причини він був відсутній на роботі 27 серпня 2018 року, що виключає його вину, а отже він не вчинив винного порушення трудової дисципліни (прогулу).
За таких обставин накази Товариства з обмеженою відповідальністю “Колор С.І.М.” № 152-К від 26 вересня 2018 року про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення на ОСОБА_1 та № 153-К від 27 вересня 2018 року про звільнення за прогул начальника цеху виготовлення лаків (плівкоутворювачів) ОСОБА_1 є незаконними.
Апеляційний суд зауважує, що факт не повідомлення працівником про причини своєї неявки на роботу або повідомлення ним таких причин, які на думку власника або уповноваженого ним органу, не відповідали дійсності, не є підставою для звільнення працівника з роботи на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, а тому право позивача на працю було порушене його незаконним звільненням.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про випалу працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Розмір такого стягнення слід обчислювати відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, виходячи із середньоденного заробітку позивача за два останні місяці роботи до звільнення, помноженого на кількість робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. При цьому середньоденна заробітна плата обчислюється діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів.
Враховуючи, що рішення роботодавця щодо звільнення позивача є незаконним, апеляційний, дійшов висновку про наявність підстав для стягнення із відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Згідно довідки наданої відповідачем (а.с.81) вбачається, що в червні та липні 2018 року позивачу виплачено 8409,09 грн. Період вимушеного прогулу позивача складає з 24.08.2018 року по 07.12.2020 року відповідно до заявлених вимог (а.с.175), тобто 573 робочих дня. (8409,09 грн : 35 відпрацьованих робочих днів=240,25 грн. середньоденний заробіток; 240,25 грн. х 573 дн. = 137663,25 грн).
Таким чином, на підставі ч.2 ст.235 КЗпП України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 137663,25 грн.
Суд першої інстанції на зазначені вимоги закону та практики його застосування уваги не звернув, у зв`язку з чим допустив порушення норм матеріального та процесуального права, за наведеного апеляційний суд вважає за необхідне рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити з наведених вище підстав.
Відповідно до п. 3 і п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
При подачі позову та збільшенні позовних вимог позивач мав сплатити збір у розмірі 1376,63 грн. та за подання апеляційної скарги у розмірі 2064,94 грн., проте сплачено ним лише 1057,20 грн., в частині поновлення на роботі позивач звільнений від сплати судового збору .
Оскільки позов підлягає до задоволення судові витрати підлягають стягненню з відповідача з врахуванням положень ч.2,ч.6 ст.141 ЦПК України .
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, ст.235 КЗпП України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  адвоката Бондара Ю.М. задовольнити.
Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 08 грудня 2020 року скасувати.
Позов ОСОБА_1  до Товариства з обмеженою відповідальністю "Колор С.І.М." про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити.
Визнати незаконним та скасувати наказ Товариства з обмеженою відповідальністю “Колор С.І.М.” № 152-К від 26 вересня 2018 року про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення на ОСОБА_1 та наказ № 153-К від 27 вересня 2018 року про звільнення за прогул начальника цеху виготовлення лаків (плівкоутворювачів) ОСОБА_1 
Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника цеху виготовлення лаків (плівкоутворювачів) товариства з обмеженою відповідальністю “Колор С.І.М.” з 24 серпня 2018 року.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Колор С.І.М.” на користь  ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 137 663,25 грн. (сто тридцять сім тисяч шістсот шістдесят три грн. 25 коп), що визначено без утримання передбачених законом податків та інших обов`язкових платежів. 
       Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за один місяць допустити до негайного виконання.
       Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю “Колор С.І.М.” у дохід держави судові витрати в сумі 4146,37 грн (чотири тисячі сто сорок шість грн. 37 коп.)
Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю “Колор С.І.М.” на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 1057,20 грн понесених при подачі апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 27 травня 2021 року.

Головуючий :                                                   Гордійчук С.О.

Судді :                                                                        Боймиструк С.В.

                                                                               Шимків С.С.