Головуючий у І інстанції Диба О.В.
Провадження №22-ц/824/4858/2021                                                            Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.

 ПОСТАНОВА
 ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
      17 травня 2021 року                                                                                            м.Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Матвієнко Ю.О., суддів Іванової І.В., Шебуєвої В.А., розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Перша електрична компанія» на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 15 січня 2021 року про повернення зустрічної позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Перша електрична компанія» до    ОСОБА_2 про визнання трудового договору недійсним, стягнення безпідставно отриманих коштів,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У липні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до ТОВ «Перша електрична компанія» про стягнення заборгованості по заробітній платі.
Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 05 серпня 2020 року відкрито  спрощене позовне провадження у справі та призначено судове засідання. При цьому, відповідачу визначено строк надання суду відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
14 січня 2021 року представник відповідача ТОВ «Перша електрична компанія» - адвокат Подлозний А.Ю. подав до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2 про визнання трудового договору недійсним, стягнення безпідставно отриманих коштів. В зустрічній позовній заяві міститься клопотання про поновленнястроку для її подання, мотивоване посиланням на п.3 р.12 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» №540-ІХ від 30.03.2020 року, яким, зокрема, передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки щодо звернення до суду та подання відзиву продовжуються на строк дії такого карантину.
Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 15 січня2021 року зустрічну позовну заяву ТОВ «Перша електрична компанія» до ОСОБА_2 про визнання трудового договору недійсним, стягнення безпідставно отриманих коштівповернуто заявнику у зв`язку з пропуском строку, визначеного ч.1 ст.193 ЦПК України, та залишенням без задоволення його заяви про поновлення цього строку. 
Не погоджуючись з вищевказаною ухвалою, представник відповідача ТОВ «Перша електрична компанія» - адвокат Подлозний А.Ю. подав на неї апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просив ухвалу скасувати, визнати поважними причини пропуску ТОВ «Перша електрична компанія» строку на подання зустрічної позовної заяви у справі № 756/9470/20 та поновити цей процесуальний строк. Обгрунтовуючи скаргу, посилався на те, що при постановленні ухвали про повернення зустрічного позову судом залишено поза увагою надані ТОВ «Перша електрична компанія»докази поважності причин пропуску відповідачем строків звернення до суду із зустрічною позовною заявою, які полягають, зокрема, у тому, що у зв`язку з довготривалим лікуванням коронавірусної хвороби (COVID-19) директор ТОВ «Перша електрична компанія» ОСОБА_3 , який є єдиним працівником товариства, фактично був позбавлений можливості підготувати та подати до суду зустрічну позовну заяву у строк, встановлений ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 05 серпня 2020 року.
У відзиві на апеляційну скаргу, підписаному представником позивача ОСОБА_2 - адвокатом Лавровою О.М., остання проти задоволення скарги заперечила та просила залишити її без задоволення, а ухвалу суду - без змін.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК Українисправа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК Українирозгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення скарги без задоволення, а ухвали суду - без змін, виходячи з наступного. 
Постановляючи ухвалу про повернення зустрічної позовної заяви, суд першої інстанції виходив з того, що заява подана з порушенням строку, визначеного ч. 1 ст. 193 ЦПК України, та відсутністю поважних причин для задоволення клопотання про його поновлення.  
Колегія суддів погоджується з вищенаведеними висновками суду, виходячи з наступного. 
Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких установлена в належній судовій процедурі та формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Так, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмежене, особливо щодо умов прийнятності скарги. Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (mutatis mutandis, рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мельник проти України» («Melnyk v. Ukraine» заява № 23436/03, § 22, від 28 березня 2006 року).
Виходячи з приписів статей 55, 129 Конституції України, застосування та користування правами на судовий захист здійснюється у випадках та в порядку, встановлених законом.
Тобто, реалізація конституційного права, зокрема, на судовий захист ставиться у залежність від положень процесуального закону, у цьому випадку - норм ЦПК України.
Таким чином, право на пред`явлення зустрічної позовної заяви не є абсолютним, подаючи зустрічну позовну заяву заявник повинен дотримуватись вимог ЦПК України щодо її подання.
Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з частиною першою статті 49 ЦПК України сторони користуються рівними процесуальними правами.
Строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом (стаття 120 ЦПК України).
Згідно з частинами першою та другою статті 193 ЦПК України відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву.
Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.
Зустрічна позовна заява, яка подається з додержанням загальних правил пред`явлення позову, повинна відповідати вимогам статей 175 і 177цього Кодексу.
До зустрічної позовної заяви, поданої з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу.
Зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частин першої та другої статті 193 цього Кодексу, ухвалою суду повертається заявнику.
Копія зустрічної позовної заяви долучається до матеріалів справи (стаття 194 ЦПК України).
Отже, зустрічна позовна заява, подана до суду поза межами строку для подання відзиву, підлягає поверненню судом заявнику.
Відповідно до частини сьомої статті 178 ЦПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
Перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 123 ЦПК України).
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 43 ЦПК України учасники справи мають право виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.
Перебіг строку, закінчення якого пов`язане з подією, яка повинна неминуче настати, закінчується наступного дня після настання події (частина четверта статті 124 ЦПК України).
Аналізуючи зазначені норми права, можна дійти висновку про те, що обрахування строку на подання відзиву на позов починається відповідно для кожного учасника справи з наступного дня після дати отримання ним ухвали місцевого суду про відкриття провадження у справі.
Реалізація процесуальних прав та обов`язків учасників справі перебуває у тісному зв`язку зі стадіями судового провадження і пов`язана з перебігом процесуальних строків.
Процесуальний строк виступає одним з ключових елементів цивільно-процесуальної форми, і в цілому направлений на забезпечення оперативного, динамічного й просторового перебігу провадження цивільного процесу у визначених ЦПК України часових рамках.
Зокрема, під процесуальними строками, з огляду на системний аналіз ЦПК України, розуміють встановлений законом та/або судом проміжок часу, протягом якого повинна або може бути вчинена певна процесуальна дія або розпочата та/чи завершена та чи інша стадія судочинства.
Процесуальні строки, з поміж іншого, виступаючи засобом регламентації процесуальних дій учасників справи також виконують функцію юридичного факту, тобто спричиняють виникнення, зміну або припинення процесуальних прав та обов`язків. У механізмі правової регламентації судочинства процесуальні строки мають правоутворююче та преклюзивне значення для суб`єктивних процесуальних прав та обов`язків. З початком і закінченням перебігу процесуального строку пов`язане  настання чітко встановлених юридичних наслідків.
З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 05 серпня 2020 року про відкриття провадження у справі (а.с.33) відповідачу для подання відзиву на позовну заяву встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження. 
Копію ухвали про відкриття провадження у справі разом із примірником позовної заяви ОСОБА_2 та судову повістку про призначене в справі судове засідання на 13.10.2020 року відповідач отримав 28.09.2020 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням (а.с.34), та мав подати зустрічну позовну заяву до 13.10.2020 року.
Разом з тим, зустрічна позовна заява була подана до суду 14.01.2021 року (а.с.41), тобто з пропуском строку, встановленого в ухвалі суду про відкриття провадження.
Відмовляючи у поновленні пропущеного процесуального строку, про що просив відповідач у зустрічному позові, суд першої інстанції виходив з недоведеності ним поважності причин пропуску строку, і такі висновки суду відповідають обставинам справи, з яких, зокрема, вбачається, що відповідач, як юридична особа, мав представника - адвоката Подлозного А.Ю., який приймав участь у справі і мав об`єктивну можливість подати від імені товариства зустрічну позовну заяву у встановлений судом строк. Належних, допустимих та достовірних доказів наявності інших поважних причин пропуску строку відповідачем до клопотання про поновлення пропущеного строку долучено не було.
Відповідно до ч. 1 ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. 
Згідно ч. 3 ст. 194 ЦПК України зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частин першої та другої статті 193 цього Кодексу, ухвалою суду повертається заявнику. Копія зустрічної позовної заяви долучається до матеріалів справи.
Оскільки відповідачем зустрічну позовну заяву було подано після закінчення визначеного судом строку, поважних причин для поновлення якого встановлено не було, обґрунтованим є висновок суду про повернення зустрічної позовної заяви відповідачу на підставі ч. 3 ст. 194 ЦПК України. 
Доводи апеляційної скарги про те, що введений на території України карантин автоматично продовжує процесуальні строки, колегією суддів відхиляються, виходячи з наступного.
Пунктом 2 Закону України № 731-ІХ від 18.06.2020 року (набрав чинності 17.07.2020 року) пункт 3 розділу XII "Прикінцеві положення" Цивільного процесуального кодексу України викладено в такій редакції: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.
Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.
Отже, процесуальний строк на зазначеній підставі може бути подовжений лише в тому випадку, якщо: по-перше, він пропущений із поважних причин, які зумовлені карантинними обмеженнями, по-друге, за відповідною заявою сторони.
Апелянт у скарзі посилається на те, що директор товариства ОСОБА_3 , який є єдиним працівником товариства, перебував на самоізоляції з 01 жовтня по грудень 2020 року, однак допустимих та достатніх доказів цим обставинам не надає. Матеріали справи містять лише копію результатів дослідження від 22.10.2020 року про виявлення у ОСОБА_3 РНК коронавірусу SARS-CoV-2 (а.с.60). Разом з тим, даний доказ підтверджує лише те, що директор товариства ОСОБА_3 мав захворювання на коронавірус станом на 22.10.2020 року, і жодним чином не підтверджує факт перебування його на самоізоляції в період з 01 жовтня по грудень 2020 року.
Необгрунтованими є і доводи скарги про те, що ОСОБА_3 є єдиним працівником товариства, оскільки на їхнє підтвердження апелянтом не надано жодних доказів.
Крім того, інтереси відповідача, як юридичної особи, представляє адвокат Подлозний А.Ю., який брав участь у судовому засіданні та неодноразово звертався до суду з клопотаннями у даній справі, маючи об`єктивну можливість подати зустрічну позовну заяву у встановлений судом строк.
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані, крім іншого, виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.
За приписами ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Відповідно до ч. 7 ст. 178 ЦПК України, відзив подається у строк, встановлений судом, який не може бути меншим 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 193 ЦПК України відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву.
Згідно ч. 3 ст. 191 ЦПК У країни зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частин першої та другої статті 193 цього Кодексу, ухвалою суду повертається заявнику.
Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 10 липня 1984 року у справі «Гінчо проти Португалії» передбачив, що держави - учасниці Ради Європи зобов`язані організовувати свою правову систему таким чином, щоб забезпечити додержання положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та вимог щодо судового розгляду упродовж розумного строку.
Отже, якщо особа вважає, що процесуальний строк може бути пропущеним, така особа може подати до закінчення цього строку заяву про його продовження.
Частиною 1 ст. 127 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Слід зазначити, що поважними причинами визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними і пов`язані з дійсними істотними труднощами для вчинення процесуальних дій. Крім того, ці обставини мають бути підтверджені відповідними доказами.
Посилання на тривале перебування директора ТОВ «Перша електрична компанія» на самоізоляції не може бути підставою для поновлення строку для подачі зустрічного позову, оскільки: по-перше, інтереси апелянта представляє адвокат; і, по-друге, матеріали справи не містять доказів перебування директора товариства на самоізоляції протягом трьох з половиною місяців.
Згідно із Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» щодо запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 13 квітня 2020 року № 555-ІХ, самоізоляція - перебування особи, стосовно якої є обґрунтовані підстави щодо ризику інфікування або поширення нею інфекційної хвороби, у визначеному нею місці (приміщенні) з метою дотримання протиепідемічних заходів на основі зобов`язання особи.
Постановою КМУ від 22.07.2020 року №641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (у редакції чинній в період з вересня по 18 грудня 2020 року включно) визначено перелік протиепідемічних заходів, в тому числі порядок самоізоляції громадян, та передбачено, що самоізоляція здійснюється з метою запобігання поширенню COVID-19 та зменшення кількості хворих з тяжким перебігом COVID-19.
Даною постановою також визначено вичерпний перелік осіб, які підлягають самоізоляції. Зокрема:
-                     особи, які мали контакт з пацієнтом з підтвердженим випадком COVID-19, крім осіб, які під час виконання службових обов`язків використовували засоби індивідуального захисту відповідно до рекомендацій щодо їх застосування;
-                     особи з підозрою на інфікування або з підтвердженим діагнозом захворювання на COVID-19 у легкій формі за умови, що особа не потребує госпіталізації;
-                     особи, що перетинають державний кордон та прибули з держави або є громадянами (підданими) держав із значним поширенням COVID-19, крім певної категорії осіб, якщо немає підстав вважати, що вони були в контакті із хворою на COVID-19 особою;
-                     особи, які прибувають з тимчасово окупованих територій у Донецькій та Луганській областях, Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, крім певної категорії осіб, якщо немає підстав вважати, що вони були в контакті із хворою на  COVID-19 особою;
-                     особи з підтвердженим діагнозом COVID-19, виписані із закладу охорони здоров`я, до моменту одужання відповідно до галузевих стандартів у сфері охорони здоров`я.
Згідно з постановою Уряду №641 та постановою Головного державного санітарного лікаря №50, для осіб, які мали контакт із хворим на COVID-19, строк самоізоляції становить 14 днів.
Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» 17 березня 2020 року № 533-ІХ були внесені до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» 23 вересня 1999 року № 1105- XIV зміни і п.п.5-1 ч. 1 ст.22 зазначеного Закону був встановлений додатковий страховий випадок, за яким надається допомога по тимчасовій непрацездатності.
Відтак, на період перебування особи на самоізоляції їй видається листок непрацездатності.
Особами, які були в контакті з хворими на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, визнаються ті, хто знаходилися у діючому епідемічному (епізоотичному) вогнищі та зараження яких припускається за висновком лікаря-епідеміолога.
Крім того, у разі самоізоляції працевлаштованої особи за підставами, визначеними у п. 3 Порядку проведення протиепідемічних заходів, пов`язаних із самоізоляцією осіб, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211, роботодавець повинен оформити його відсутність наказом (розпорядженням) про відсторонення такого працівника від роботи.
Отже, порядок застосування самоізоляції унормовано законодавчо та перебування особи на самоізоляції має бути підтверджено відповідними доказами, при цьому відповідачем до апеляційної скарги не долучено допустимих доказів перебування директора товариства ОСОБА_3 на самоізоляції у період з 01 жовтня по грудень 2020 року.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства. 
Колегія суддів також вважає за необхідне зазначити, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.
Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність і передбачуваність правозастосування, а отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.
Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.
У справі "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд з прав людини наголосив, що вжитий у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  термін "передбачено законом" має на увазі дотримання такого принципу права як принцип визначеності. Суд стверджує, що термін "передбачено законом" стосується не лише писаного права, а саме норм писаних законів, а й неписаного, тобто усталених у суспільстві правил та засад моральності суспільства.
До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.
Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дати змогу громадянинові у разі потреби досить точно передбачити за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.
Отже, правові норми та судова практика мають застосовуватися таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.
Правова позиція щодо повернення зустрічної позовної заяви, поданої із пропуском строку, встановленого для подання відзиву, є послідовною та викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема у постановах: від 20 січня 2021 року у справі № 175/957/19; від 27 жовтня 2020 року у справі № 186/139/20; від 24.12.2019 у справі № 910/5172/19.
Суд також наголошує, що повернення зустрічного позову в межах цієї справи не є перешкодою у доступі до правосуддя, адже учасник справи не позбавляється можливості подання такого позову як окремого на загальних підставах.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування згідно вимог ч. 1 ст. 375 ЦПК України відсутні. 
Керуючись ст.ст.374, 375, 368, 381, 382-384 ЦПК України, Київськийапеляційний суд у складі колегії суддів
 
   П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Перша електрична компанія» - залишити без задоволення.
            
Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 15 січня 2021 року про повернення зустрічної позовної заяви - залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
    Суддя-доповідач:   
                                   
    Судді: