ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 
       
       18 червня 2021 року                м. Чернівці        Справа № 720/1395/20

       Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого Лисака І.Н.,
       суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.,
секретар: Скрипка С.В.,
позивач: ОСОБА_1 , 
відповідачі: ОСОБА_2 ,
при розгляді справи за апеляційною скаргою  ОСОБА_3 , який діє в інтересах  ОСОБА_1 , на рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 22 грудня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Оленчук І.В., дата складання повного тексту рішення невідома, -

В С Т А Н О В И В:
У серпні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив усунути перешкоди в користуванні майном шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням по АДРЕСА_1 та зняття з реєстраційного обліку.
В обґрунтування вимог посилався на те, що є власником будинковолодіння з 12.08.2020 року, а відповідач як його колишня дружина на час звернення до суду є сторонньою особою, чим створює позивачу перешкоди в користуванні власністю, а тому на підставі ст.ст.321, 391 та ч.2 ст.406 ЦК України просив позов задовольнити.
У відзиві на позовну заяву сторона відповідача заперечувала щодо зазначеного позову, вказувала, що немає іншого житла, вселилася в нього на законній підставі та після розірвання шлюбу з мовчазної згоди позивача проживає там разом з їх спільною донькою. Крім того, сплачує комунальні послуги, вкладала кошти в покрашення будинку та не створювала позивачу жодних перешкод в користуванні власністю.
Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 22 грудня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 , який діє в інтересах позивача, оскаржив його в апеляційному порядку. 
Провадження№22-ц/822/647/21
Посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. 
Посилається на обставини, наведені в позовній заяві, а також вказує, що дозвіл на реєстрацію ОСОБА_2 за спірною адресою надавався покійним батьком позивача – ОСОБА_4 , тобто сервітут був встановлений і діяв до часу смерті останнього, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 , а підставою для встановлення сервітуту було те, що відповідач була дружиною ОСОБА_1 , на підставі чого і набула право користування.
Посилається на ст.406 ЦК України, якою унормовано питання припинення сервітуту, зокрема відповідно до п.4 ч.1 вказаної статті сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
Також вказує, що відповідач є сторонньою особою, в добровільному порядку знятися з реєстрації не хоче, чим створює перешкоди в у вільному користуванні майном позивачу, а також у нього є інша сім`я, а тому проживання ОСОБА_2 в спірному будинковолодінні є несумісним.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 від імені ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін. 
Вказує, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке є по факту втручанням у право на житло у розумінні положень ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які приймають участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.
Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Мотиви відмови у задоволенні вимог оскаржуваного рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідають.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції послався на норми ч.2 ст.405 ЦК України та виходив з того, що відповідач постійно проживає в спірному будинку та безперешкодно ним користується, систематично доглядає разом з дочкою за спірним господарством, в даному будинку знаходяться їх особисті речі та речі, які були придбані за час шлюбу з позивачем, також відповідач сплачує кошти на оплату комунальних послуг. За час спільного сімейного життя з відповідачем позивач вкладала свої кошти для будівництва та проведення ремонту господарства, підтримувала порядок, що підтвердили допитані свідки.
Суд також враховував, що після розірвання шлюбу жодних перешкод позивачу в користуванні житловим та іншими приміщеннями відповідач не вчиняла і не вчиняє, а тому дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.
Колегія суддів не в повному обсязі погоджується з викладеним висновком суду, виходячи з наступного. 
Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позов було обґрунтовано ч.2 ст.406 ЦК України і відмовляючи в задоволенні позовних вимог застосував ч.2 ст.405 ЦК України, у зв`язку з чим рішення суду підлягає зміні в частині мотивів відмови в задоволенні позовних вимог.
Обставини справи щодо перебування сторін спору у шлюбі, розірвання такого, визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частку житлового будинку по АДРЕСА_2 в порядку спадкування за заповітом, реєстрації ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 з 15.02.2000 року, належності на праві власності спірного будинку з належними до нього господарськими будівлями і спорудами ОСОБА_1 сторонами визнається та не спростовується (а.с.4-12).
Оцінюючи ці обставини колегія суддів встановила, що на момент набуття права на спірне житло позивачем за рішеннями суду від 24.11.2014 року та від 10.06.2020 року в порядку спадкування, останнє йому належало з початку в Ѕ частині, а згодом в іншій рівній частині з моменту відкриття спадщини, отже на час розірвання шлюбу між сторонами відповідач вже проживала в цьому будинку як член сім`ї співвласника також і за його мовчазної згоди, набула тривалий зв`язок із спірним будинком як із житлом. 
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. 
За положеннями ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
У ст.15 ЦК України зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
В розумінні ст.16 ЦК особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно, спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. 
Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
В силу ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Пунктом 4 ч.1 ст.406 ЦК України передбачено, що сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
Згідно з ч.2 ст.406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, що мають істотне значення для справи.
У своїй позовній заяві ОСОБА_1 посилався на обставини, що він є власником спірного будинковолодіння, має іншу сім`ю, а відповідач як його колишня дружина є сторонньою особою, яка чинить йому перешкоди у вільному користуванні майном, у зв`язку з чим на підставі ч.2 ст.406 ЦК України просив позов задовольнити.
Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені ст.406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з (теперішнім вже) власником будинку не позбавляє його права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
Зважаючи на те, що право на житло є одним із основоположних прав, яке забезпечує життєдіяльність особи, й перебуває під особливим захистом держави, припинення права користування житловим приміщенням на підставі ч.2 ст.406 ЦК України можливе лише за наявності обставин, що мають істотне значення.
Оскільки ЦК України не містить переліку таких обставин, то ними, зокрема, може бути невиконання членом сім`ї власника будинку або квартири (в тому числі колишнім членом сім`ї власника) обов`язку дбайливо ставитися до наданого йому власником житла, використання його не за призначенням, систематичне порушення правил співжиття, що унеможливлює для власника та інших членів його сім`ї проживання з ним в одному будинку чи квартирі (ст.ст.116, 157 ЖК України).
Стаття 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) передбачає кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.
Згідно зі ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.
У відповідності з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п.1 ст.8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).
У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
Обставини, на які посилався позивач, апеляційним судом не встановлено, а обов`язок доказування наявності істотних обставин для припинення сервітуту покладається на позивача (власника).
Доказів наявності у відповідача іншого житла не представлено, тому таке проживання у ньому незалежно від правового режиму є достатньою підставою вважати його житлом, належним відповідачу в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
Колегія суддів з доводів позовної заяви та апеляційної скарги не встановила таких виняткових обставин, які би відповідали нагальній потребі втрутитися у права відповідача шляхом їх обмежень на благо дотримання прав власника. Таку оцінку судом першої інстанції у зв`язку з порушенням принципу диспозитивності цивільного процесу надано не було, що є підставою для зміни останнього в частині мотивів обґрунтування прийнятого рішення.
Відповідно до пп.1, 4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 , який діє в інтересах  ОСОБА_1 , задовольнити частково.
Рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 22 грудня 2020 року змінити, виклавши мотиви та обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог у редакції цієї постанови. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий – підпис /І.Н. Лисак/
Судді – підписи /І.М. Литвинюк, І.Б. Перепелюк/