Ухвала    
 
27 травня 2021 року
м. Київ
 
справа № 346/5153/19
провадження № 61-8695ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Жданової В. С.,                      Зайцева А. Ю.,
 
розглянув касаційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Обласний клінічний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф Івано-Франківської обласної ради» на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 08 лютого 2021 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 20 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Обласний клінічний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф Івано-Франківської обласної ради» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та допомоги на оздоровлення,
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2019 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до КЗ «Івано-Франківський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», який реорганізовано (шляхом перетворення) в КНП «Обласний клінічний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф Івано-Франківської обласної ради», про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та допомоги на оздоровлення.
В обґрунтування позову зазначав, що 01 січня 2014 року згідно наказу                         № 30-к вiд 31 грудня 2013 року він був прийнятий на посаду лікаря Коломийської станції швидкої медичної допомоги КЗ «Івано-Франківський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» в порядку переведення з Коломийської центральної районної лікарні.
Наказом № 202-к вiд 29 липня 2015 року його звільнено із займаної посади на підставі пункту 7 статті 36 КЗпП України у зв`язку із набранням законної сили вироку Апеляційного суду Івано-Франківської області у справі                               № 346/3652/14, яким його було засуджено і призначено покарання у виді двох років обмеження волі із позбавленням права обіймати посади, пов`язані з наданням медичної допомоги, на один рік.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України вiд 16 лютого 2016 року зазначений вирок суду апеляційної інстанції скасовано, призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції. Під час розгляду в апеляційному суді заявниця відмовилася від апеляційної скарги, тому апеляційне провадження у кримінальній справі закрито.
12 березня 2016 року ОСОБА_1 подав до Комунального закладу заяву про поновлення на роботі, на яку отримав лист, яким адміністрація К3 «Івано-Франківський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» повідомила, що поновлення незаконно звільненого працівника та виплата йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу відбувається тільки за рішенням суду.
Постановою Верховного Суду вiд 28 листопада 2018 року у справі                                        № 344/4173/16-ц його поновлено на роботі на посаді лікаря швидкої медичної допомоги Коломийської станції екстреної (швидкої) медичної допомоги південно-східного окружного відділення екстреної (швидкої) медичної допомоги КЗ «Івано-Франківський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» з 12 березня 2016 року.
На підставі постанови суду наказом № 143 вiд 11 червня 2019 року позивача поновлено на роботі на посаді лікаря з медицини невідкладних станів Коломийської станції екстреної (швидкої) медичної допомоги з 12 березня 2016 року.
В подальшому 25 червня 2019 року він звернувся до головного лікаря Комунального закладу з проханням виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу, але йому було запропоновано звернутися до суду.
Відповідно до довідки № 390 вiд 06 вересня 2019 року заробітна плата за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі години становить                   5 254,64 грн, число відпрацьованих робочих годин - 156. Отже, середньогодинна заробітна плата становить 33,68 грн. Оскільки його графік роботи передбачає розрахунок заробітної плати виходячи із кількості відпрацьованих годин, а не днів, то вважає за необхідне проводити розрахунок виплат за вимушений прогул виходячи із середньомісячного числа робочих годин, котре становить 292,6 год/2 = 146,1 год. Період вимушеного прогулу: з 12 березня 2016 року по 11 червня 2019 року, тобто 39 місяців.
10 січня 2020 року ОСОБА_1 подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій зазначив, що медичним і фармацевтичним працівникам КЗ «ІФОЦЕМД та МК» виплачується допомога на оздоровлення у розмірі посадового окладу. 
Після поновлення на роботі, яке відбулося 11 червня 2019 року йому було нараховано та виплачено допомогу на оздоровлення за відповідні роки. У виплаті зазначеної допомоги за 2018 рік відмовлено. Відповідно до витягу з штатного розпису на 01 січня 2018 року, посадовий оклад лікаря з медицини невідкладних станів І категорії Коломийської станції екстреної (швидкої) медичної допомоги, яким він є, становив 3 735 грн. Таким чином, у зв`язку із безпідставною відмовою відповідача поновити його на роботі на підставі поданої 12 березня 2016 року заяви, його позбавлено можливості використати своє право на одержання вказаних виплат, що є істотним порушенням його прав. Розмір допомоги на оздоровлення, яка йому належить до виплати без урахування податків та зборів, за 2018 рік становить 3 735 грн.
Посилаючись на те, що розмір заробітку, належного йому до нарахування за час вимушеного прогулу становить 191 905,27 грн (39 міс.*146,1 год*33,68 грн), а також з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог,                 ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача середній заробіток у зазначеному розмірі, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу без урахування податків та зборів, а також допомогу на оздоровлення за 2018 рік в розмірі 3 735 грн.
Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 16 січня 2020 року замінено первісного відповідача КЗ «Івано-Франківський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» належним відповідачем - КНП «Обласний клінічний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф Івано-Франківської обласної ради».
Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 08 лютого 2021 року позов задоволено частково.
Стягнуто з КНП «Обласний клінічний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф Івано-Франківської обласної ради» на користь     ОСОБА_1 середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 12 березня 2016 року по 11 червня 2019 року у розмірі                                      191 905,27 грн, та допомогу на оздоровлення в розмірі 3 735 грн з відрахуванням всіх встановлених законодавством податків і платежів.
Стягнуто з КНЦ «Обласний клінічний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф Івано-Франківської обласної ради» на користь держави судовий збір в розмірі 768,40 грн.
В решті вимог позову відмовлено.
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 20 квітня 2021 року рішення Коломийського міськрайонного суду від 08 лютого 2021 року залишено без змін.

20 травня 2021 року (згідно з відміткою на поштовому конверті)                                      КНЦ «Обласний клінічний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф Івано-Франківської обласної ради» звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 08 лютого 2021 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 20 квітня 2021 року. 
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України. 
 
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на                  01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
Ціна позову в даній справі становить 195 640,27 грн, яка станом на 01 січня              2021 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270*100=227 000 грн).
 
Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.
Верховним Судом не встановлено випадків, передбачених пунктом  2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.
Разом із тим, колегія суддів вважає, що наведені заявником обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав як для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, так і для висновку про те, що справа має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, чи становить суспільний інтерес.
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
З урахуванням наведеного, оскільки заявником подано касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, увідкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
Разом із тим, не потребують окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.
На підставі викладеного та керуючись статтею 129 Конституції України, статтею 19, статтею 260, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Комунального некомерційного підприємства «Обласний клінічний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф Івано-Франківської обласної ради» на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 08 лютого 2021 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 20 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Обласний клінічний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф Івано-Франківської обласної ради» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та допомоги на оздоровлення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                       Є. В. Коротенко
       
         В. С. Жданова
         
         А. Ю. Зайцев