Справа № 459/174/19                                Головуючий у 1 інстанції: Жураковський А.І. 
Провадження № 22-ц/811/2727/20                 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В. 
Категорія: 66

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

24 травня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого судді: Савуляка Р.В., 
суддів: Шандри М.М., Приколоти Т.І. 
за участі секретаря: Сеньків Х.І.,
без участі сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 28 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , з участю третьої особи: КП «Червонограджитлокомунсервіс», про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом , в якому просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням – квартирою АДРЕСА_1 , для зняття її з реєстрації.
В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що дане житло перебуває у комунальній власності, а він є його основним квартиронаймачем. 
Вказував, що відповідачка є його дочкою, а дана квартира була виділена їм у 1991 р. на підставі ордеру, однак у спірне житло дочка не вселялася й жодного дня там не проживала, наразі проживає у квартирі чоловіка. 
Також зазначав, що ОСОБА_2 , будучи зареєстрованою, житлом не користується і там не проживає більше року і її реєстрація у цьому житлі призводить до зайвих нарахувань комунальних платежів. 
Покликаючись на ст.ст. 71, 72 ЖК України просив задовольнити позов.
Оскаржуваним рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від від 28 липня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі посилається на те, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, таким що не відповідає фактичним обставинам справи. Зазначає, що відповідач ОСОБА_2 з 1990 року проживала з братом окремо. Після одруження відповідачка перейшла на постійне місце проживання на житлову площу чоловіка.
Вказує, що відповідачка без його відома та письмової згоди зареєструвала на спірній квартирі своїх малолітніх дітей. Покликається на те, що жодного дня не проживав однією сім`єю з відповідачкою, не вів спільного домашнього господарства, відповідачка не оплачувала комунальні послуги і не надавала кошти на утримання квартири. Вважає, що своїми діями ОСОБА_2 порушує його права на володіння, користування та розпорядження квартирою.
Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
13 травня 2021 року від представника ОСОБА_1 – ОСОБА_3 надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з погіршенням стану здоров`я. 
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосереднього його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України").
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Враховуючи предмет спору, складність справи, також необхідність дотримання розумних строків розгляду справи, а також те, що заявником не подано підтверджуючих доказів з приводу обставин, викладених у заяві зазначене клопотання колегією суддів було відхилено як необґрунтоване.
Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Згідно ч. 5 статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено – повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 13 травня 2021 року, є дата складення повного судового рішення – 24 травня 2021 року.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення виходячи з наступного.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_1 є батьком відповідачки ОСОБА_2 .
Як вбачається з листа Львівського обласного суду Української РСР від 05 вересня 1991 р. № 4Г-410/91, позивач після смерті колишньої дружини з дочкою не зустрічався, матеріальної допомоги їй не надавав. Дочка проживала з братом у двокімнатній квартирі та висловила бажання проживати тільки з ним, а з позивачем не бажала жити разом у кімнаті, яка є в гуртожитку (а.с. 94).
01 березня 1993 р. виконавчий комітет Червоноградської міської ради народних депутатів видав позивачеві з сім`єю з двох осіб – він та відповідачка – ордер на житло № 002331 серії А на право отримати житло площею 16,7 кв.м., яке складається з однієї кімнати у квартирі АДРЕСА_2 (а.с. 7).
Станом на 05 листопада 2018 р. за даною адресою зареєстровані позивач, відповідачка та її малолітній син ОСОБА_4 , 2013 р.н. Квартира не приватизована (а.с. 8, 12, 22).
У спірній квартирі за адресою у квартирі АДРЕСА_2 комунальні послуги нараховуються на трьох осіб, що підтверджується рахунком на оплату комунальних послуг за липень 2018 року. (а.с. 11).
Відповідачка з дитиною за місцем реєстрації не проживає, а проживає за адресою чоловіка – ОСОБА_5 , що за адресою АДРЕСА_3 (а.с. 9, 26-28, 37-41).
02 травня 2019 р. відповідачка подала заяву до бюро приватизації КП «Червонограджитлокомунсервіс» про приватизацією у спільну часткову власність спірного житла між позивачем, нею та малолітнім ОСОБА_4 (а.с. 42-46).
23 травня 2019 р. бюро приватизації КП «Червонограджитлокомунсервіс» відмовили у задоволенні вище вказаної заяви у зв`язку з відсутністю письмової згоди позивача на приватизацію житла (а.с. 66).
17 червні 2019 р. суд постановив ухвалу про задоволення заяви позивача про залишення частини позовних вимог без розгляду, а саме у частині вимог до малолітнього відповідача ОСОБА_4 (а.с. 74).
Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи.
Відповідно до статті 72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК УРСР).
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.
Необхідно зазначити, що статтею 71 ЖК УРСР, визначено умови відповідно до яких особу, може бути визнано такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
Аналіз статті 71 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутністю поважних причин для такого не проживання.
Відтак, на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні, а на відповідача довести, що така відсутність обумовлена поважними причинами.
Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 08.07.2020 року у справі № 263/7338/17.
Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.
Згідно з прецедентною практикою Європейського Суду з прав людини втручання держави становитиме порушення статті 8 Конвенції у випадку, якщо воно не переслідує законну мету і не є необхідним у демократичному суспільстві. Особа, якій загрожує виселення, має право на оцінку пропорційності цього заходу судом та оцінку її аргументів у зв`язку з цим.
Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 243391029 від 08 лютого 2021 року ОСОБА_2 не має у своїй власності нерухомого майна. (а.с. 156).
Крім цього, відповідачка ОСОБА_2 стоїть на обліку як безробітна в Червоноградському міському центрі зайнятості, що підтверджується довідкою Червоноградської міської філії Державного центру зайнятості №681 від 23 грудня 2020 року (а.с. 157).
Постанова Львівського апеляційного суду від 07 квітня 2021 року по цивільній справі №459/2335/20, якою стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 сплачені ним за обслуговування будинку та прибудинкових територій та за вивіз сміття за період з 01 серпня 2017 року по 31 липня 2020 року кошти в розмірі 3 532 грн. 98 коп. не є підставою для втрати права ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користування житловим приміщенням по АДРЕСА_4 та зняття з реєстрації, оскільки як встановлено іншого житла у власності відповідачка не має.
Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідачка на законних підставах зареєстрована у спірній квартирі, ніколи не втрачала до неї інтересу, іншого житла не має, а тимчасове не проживання у спірній квартирі викликане поважними причинами, оскільки спірне житло не відповідає санітарним нормам ( житлова площа 16,7 кв. м.) для проживання чотирьох людей, з яких троє вона та двоє її малолітніх дітей та дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову. 
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для їх задоволення немає.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381. ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 28 липня 2020 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 24 травня 2021 року.

Головуючий:                                                                Савуляк Р.В.

Судді:                                                                        Шандра М.М.

Приколота Т.І.