справа № 757/25242/17-ц
головуючий у суді І інстанції Батрин О.В.
провадження № 22-ц/824/1437/2021
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції  Мостова Г.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
15 березня 2021 року                                                                                       м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Мостової Г.І., 
суддів: Суханової Є.М., Слюсар Т.А.,
за участю секретаря судового засідання: Сердюк К.О.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 - адвоката Сацюка Віталія Валерійовича та представника ОСОБА_2 - адвоката Пархоменко Олени  Олегівни на рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 грудня 2019 року
у справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , Головного управління Національної поліції в Київській області, прокуратури Київської області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди від руйнування розташованого на земельній ділянці вчиненого за бездіяльності правоохоронних органів у кримінальному провадженні відкритому по факту шахрайського заволодіння вказаною земельною ділянкою, -
в с т а н о в и в :
У травні 2017 року позивачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися до Печерського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , Головного управління Національної поліції в Київській області, прокуратури Київської області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди від руйнування, розташованого на земельній ділянці вчиненого за бездіяльності правоохоронних органів у кримінальному провадженні, відкритому за фактом шахрайського заволодіння, вказаною земельною ділянкою.
Позовна заява мотивована тим, що позивачі є потерпілими у кримінальному провадженні № 12013110100000978, відкритому Обухівським РВ ГУ НП України в Київській області 21 січня 2013 року за фактом шахрайського заволодіння земельною ділянкою за кадастровим номером 3223151000:04:065:0130, яка належить їм на праві спільної сумісної власності, шляхом перепродажу. 
Разом з тим, 06 червня 2012 року на ім`я ОСОБА_5 , в якого ОСОБА_3 у 2002 році придбав земельну ділянку, особі, яка діяла за довіреністю, було повторно видано державний акт на право власності серія ЯМ № 553689 на земельну ділянку позивачів. 
Згодом за повторним державним актом на право власності ОСОБА_5 19 червня 2012 року здійснив повторний перепродаж земельної ділянки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у рівних частинах. На підставі цієї угоди, ОСОБА_6 був виданий 30 серпня 2012 року державний акт на право власності серія ЯМ № 233696 на земельну ділянку. 
У зв`язку з повторним продажем земельної ділянки позивача були подані заяви про вчинення злочину щодо шахрайського заволодіння земельною ділянкою до Шевченківського РВ ГУ НП України в місті Києві 20 січня 2013 року та до Обухівського РВ ГУ НП України в Київській області 21 січня 2013 року, на підставі яких відкрито кримінальне провадження № 12013110100000978 за частиною 1 статті 190 КК України. 
Крім того, 13 червня 2013 року позивачами подано до органу досудового слідства клопотання про накладання арешту на земельну ділянку з метою запобігання її подальшого перепродажу, у зв`язку з тим, що позивачам стало відомо про те, що ОСОБА_6 з ОСОБА_7 виставили її на продаж. Вказане клопотання органом досудового розслідування було залишено без належного реагування, у зв`язку з чим 20 червня 2013 року земельна ділянка була продана ОСОБА_1 
12 травня 2014 pоку, від голови правління СТ «Роздолля», де  розташована земельна ділянка позивачів, ОСОБА_8 було отримано інформацію, що на земельній ділянці позивачів розпочато демонтажні роботи -вирубку двадцятирічних плодоносних та інших дерев і знесення недобудованого трьохповерхового будинку, про що позивачами було повідомлено диспетчерську Обухівського PB ГУ МВС України в Київській області і викликано на 13 травня 2014 року наряд міліції на земельну ділянку. 
Станом на 23 травня 2014 року будівлю на земельній ділянці відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зруйновано практично вщент - лишилися лише руїни цокольного поверху, що підтверджено фотографіями, а також знищені дерева.
Вважаючи, дії відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 неправомірними щодо вирубки дерев, знесення недобудованого будинку, а також бездіяльність Обухівського РВ ГУ НП України в Київській області як структурного підрозділу юридичної особа ГУ НП в Київській області, та прокуратури Обухівського району Київської області, як структурного підрозділу прокуратури Київської області, як процесуального керівника у кримінальному провадженні, щодо невжиття належних заходів зі збереження майна позивачів шляхом накладення арешту на земельну ділянку та недобудованого будинку, що як наслідок призвело до знищення дерев та будинку, позивачі звернулись до суду з позовом, в якому просили суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України з відповідного казначейського рахунку на їх користь, грошові кошти у розмірі 458 954 грн на відшкодування матеріального збитку - вартості зруйновного будинку та 60 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
Моральну шкоду позивачі обґрунтовують тим, що з огляду на вік позивачів зумисне руйнування відповідачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,  за бездіяльності поліції і прокуратури у кримінальному провадженні,  недобудованого трьохповерхового цегляного будинку і вирубка двадцятирічних плодоносних та інших дерев, розташованих на земельній ділянці, навіть після витребування земельної ділянки з незаконного володіння, позбавило їх можливості відновити до стану, який передував діям і бездіяльності відповідачів. Відчуття безсилля і неможливості протидії незворотній шкоді, завданій їх майну діями відповідачів, призводить до душевних страждань, якими зокрема визначається моральна шкода відповідно до статті 23 ЦК України (т.1 а.с.7, 9).
 
Ухвалою суду провадження в частині позовних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди закрито.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 11 грудня 2019 року позов ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задоволено частково
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_4 458 954 грн у відшкодування майнової шкоди.
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь держави по 2 294 грн 77 коп. судового збору.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції обґрунтував свої висновки тим, що саме діями відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було завдано майнової шкоди позивачам внаслідок знищення недобудованого будинку, оскільки на час його знищення відповідачі вважали себе власниками земельної ділянки, перебували у зареєстрованому шлюбі та відповідно брали участь у знищенні будинку.
Задовольняючи позов частково, встановивши, що позивачами не наведено жодних обставин на обґрунтування моральних чи фізичних страждань, яких вони зазнали від бездіяльності Обухівського РВ ГУ НП України в Київській області та прокуратури Обухівського району Київської області, суд  першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди, завданої бездіяльністю цих органів.
 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Сацюк В.В. та представник ОСОБА_2 - адвокат Пархоменко О.О. подали апеляційні скарги, в яких просили скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 грудня 2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 , ОСОБА_4 повністю.
Апеляційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката Пархоменко О.О. мотивована тим, що оскаржуване рішення e частині задоволених позовних вимог незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Вирішуючи справу, суд першої інстанції неправильно визначив обсяг доказування та неправильно оцінив наявні у матеріалах справи докази, безпідставно визнав встановленими обставини, що мають значення для справи, які є недоведеними, у рішенні навів суперечливі висновки, які не відповідають обставинам справи, з огляду на таке.
Позивачами не доведено і судом не встановлено: дати будівництва, дати демонтажу майна позивачів та його пошкодження, осіб, які завдали шкоду, часу її заподіяння та наявності такої шкоди у позивачів.
Позивачі як при виступі із вступним словом, так і при наданні пояснень у якості свідків повідомили суду про те. що вони не були свідками вчинення ОСОБА_2 будь-яких дій на земельній ділянці, руйнування чи демонтажу житлового будинку тощо. 
Відповідач ОСОБА_2   не є особою, яка завдала шкоди майну позивачів. Покладення судом солідарної відповідальності на ОСОБА_2 лише на тій підставі, що ОСОБА_2 і ОСОБА_1 перебували у шлюбі суперечить загальними принципам деліктної відповідальності.
Поза увагою суду першої інстанції залишилось також те, що завдання шкоди у вигляді руйнування майна, розташованого на земельній ділянці, вчиненого за бездіяльності правоохоронних органів у кримінальному провадженні відкритому по факту шахрайського заволодіння вказаною земельною ділянкою, позивачі пов`язують із вчиненням проти них злочину.
Разом з тим, досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12013110100000978 від 21 січня 2013 року не завершене. Особи, винні у вчиненні злочину не встановлені, повідомлення про підозру у вчиненні злочину жодній особі не вручене.
 
Апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Сацюка В.В. мотивована тим, що оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог з огляду на таке.
Щодо факту існування недобудованого будинку на вищевказаній земельній ділянці, його стану, ступеня готовності, належність такого недобудованого будинку саме позивачам матеріали справи містять лише пояснення позивачів, які не є доказами у розумінні статті 76 ЦПК України.
В матеріалах відсутня проектно-кошторисна документація, будь-які товарно-розрахункові документи, договори-замовлення тощо, наявний лише Звіт про незалежну оцінку вартості матеріального (майнового) збитку від                 20 жовтня 2014 року та ксерокопії фотографій будинку, місцезнаходження якого достеменно не підтверджено, датовані позивачами 2010 роком.
Експертиза на предмет встановлення давності побудови та демонтажу не проводилась.
Жодних доказів наявності відповідного документа, який би давав право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту на будівництво будь-яких будівель на спірній земельній ділянці позивачі не надали. 
Більше того, цільове призначення земельної ділянки для ведення садівництва, а не для будівництва та обслуговування житлового будинку.
Задовольняючи позов в частині стягнення майнової шкоди, суд першої інстанції такі юридичні поняття як «об`єкт незавершеного будівництва», «самочинне будівництво», «будівельні матеріали» фактично ототожнив з поняттям «житловий будинок як об`єкт нерухомого майна», попри те, що вказані поняття мають різний правовий статус та відмінне законодавче регулювання.
Водночас, звітом від 20 жовтня 2014 року визначено оцінку вартості матеріального (майнового) збитку, завданого власнику нерухомого майна. При розрахунку у якості майна, що постраждало, визначено «приватний житловий будинок» (п.3.1 звіту) та пораховано, окрім вартості будівельних матеріалів, ще і вартість ремонтно-будівельних робіт.
Приймаючи вказаний звіт у якості доказу розміру шкоди, суд першої інстанції залишив поза увагою різницю між вищевказаними юридичними поняттями.
Суд першої інстанції не прийняв до уваги наявну в матеріалах справи рецензію на вказаний звіт, де вказано на невідповідність застосованих процедур оцінки майна вимогам нормативно-правовим актів з оцінки майна та визначено його як такий, що не може бути використаний.
Законом саме на позивачів покладений обов`язок доведення факту завдання шкоди та її розміру, проте належних та допустимих доказів розміру шкоди, про стягнення якої пред`явлено вимоги, позивачами не надано.
Будь-яких підстав об`єктивно вважати, що у 2010 році на спірній земельній ділянці існував об`єкт самочинного будівництва у тому стані, в якому він зображений на фотографіях, наданих позивачами, немає.
Поза увагою суду першої інстанції залишилось також те, що завдання шкоди у вигляді руйнування майна, розташованого на земельній ділянці, вчиненого за бездіяльності правоохоронних органів у кримінальному провадженні відкритому по факту шахрайського заволодіння вказаною земельною ділянкою, позивачі пов`язують із вчиненням проти них злочину.
Разом з тим, досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12013110100000978 від 21 січня 2013 року не завершене. Особи, винні у вчиненні злочину не встановлені, повідомлення про підозру у вчиненні злочину жодній особі не вручене.
Судом першої інстанції не враховано, що до набуття ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку, протягом 2012 року її власники двічі змінювалися, матеріали справи не містять жодних доказів того, що спірна земельна ділянка була у такому ж стані 20 червня 2013 року,  а також, що будь-які об`єкти, розміщені на земельній ділянці належать саме позивачам, а не іншим особам, які здійснювали правомочності власників земельної ділянки до моменту переходу володіння земельною ділянкою до ОСОБА_1 .
Також, судом першої інстанції не враховано, що відповідно до умов п. 12 договору купівлі-продажу від 19 червня 2012 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , і ОСОБА_7 зазначено: сторони стверджують, що при візуальному огляді земельної ділянки, який проведено до оформлення цього договору, недоліків чи дефектів, які перешкоджали б використанню земельної ділянки за призначенням, не виявлено, будь-які забудови на земельній ділянці відсутні. Таким чином немає підстав взагалі вважати, що майну позивачів завдано шкоди.
В рішенні суд першої інстанції послався на пояснення ОСОБА_1 , надані
13 травня 2014 року (а.с. 108-109 т. 1), свідчення ОСОБА_1 , надані 03 червня 2014 року в рамках досудового розслідування у кримінальному провадженні (а.с. 112-113 т. 1), пояснення ОСОБА_1 від 16 лютого 2016 року надані при розгляді цивільної справи № 372/2529/15-ц (а.с. 114-116 т. 1), як на підтвердження знищення майна.
Проте, матеріали справи, на які послався суд не містять таких підтверджень. У вказаних поясненнях та свідченнях ОСОБА_1 пояснював обставини придбання ним земельної ділянки. Не містять таких підтверджені і відео- та аудіо записи, досліджені судом. 
Разом з тим, навіть у випадку вчинення ОСОБА_1 дій на земельній ділянці, направлених на її облаштування, планування, облагородження. прибирання тощо, такі дії не можуть відповідати критерію неправомірності,  договір купівлі-продажу від 20 червня 2013 року, укладений між                        ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , недійсним не визнаний.
За рішенням Обухівського районного суду Київської області від 16 лютого 2016 року у справі № 372/2529/15-ц земельну ділянку у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було витребувано саме як у добросовісних набувачів на підставі статті 388 ЦК України, а не на підставі статті 387 ЦК України (як у осіб, що незаконно, без відповідної правової підстави заволоділи майном). Тобто, будь-які дії ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як добросовісних набувачів, на земельній ділянці протягом період з 20 червня 2013 року (дата набуття у власність та виникнення права володіння) до 16 лютого 2016 року (дата ухвалення судом рішення про витребування майна) є правомірними.  
 
Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційних скарг та відзивів на них вважає, що апеляційні скарги  не підлягають задоволенню з огляду на таке.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебувають в зареєстрованому шлюбі.
Під час перебування у шлюбі придбана земельна ділянка, а саме                                03 квітня 2002  року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,12 га, що розташована у садовому товаристві «Роздолля», що на території Української міської ради, Обухівського району, Київської області, надану для ведення садівництва, який посвідчений державним нотаріусом Української державної нотаріальної контори Антонченко О.В. та зареєстрований у реєстрі за № 1с-252, та зареєстрований в Українській міській раді за №492 від 03 квітня 2002 року. 
Відчужувана земельна ділянка площею 0,12 га, що розташована в садовому товаристві «Роздолля», належала продавцю ОСОБА_5 на підставі державного акту на право державної власності на землю серія КВ, виданого Українською міською радою 28 березня 1997 року №413. 
В ньому зазначалось, що вищевказана земельна ділянка належить ОСОБА_5 на підставі двох рішень Української міської ради від 19 лютого 1997 року та від 15 квітня 1999 року (т. 1 а.с. 18).
На підставі вказаного договору купівлі-продажу, позивачу 10 червня      2002 року був виданий державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,12 га, що розташована в садовому товаристві «Роздолля», що на території Української міської ради, Обухівського району, Київської області, для ведення садівництва, серії ІІІ-КВ № 000933 (т. 1 а.с. 19).
У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. 
Отже, земельна ділянка придбана ОСОБА_3   під час перебування у шлюбі ОСОБА_4 , тому належить позивачам на праві спільної сумісної власності.
 
29 березня 2012 року в газеті «Вісті Київщини» випуск № 11 (68)            ОСОБА_5 було опубліковано оголошення про те, що був загублений державний акт на право державної власності на землю серія КВ, номер реєстрації 413 від 28 березня 1997 року на ім`я ОСОБА_5 , який вважати недійсним.
06 червня  2012 року ОСОБА_5 був виданий новий державний акт на право власності на земельну ділянку (без зазначення що це дублікат) площею 0,1198 га. з присвоєним кадастровим номером 32231511000:04:065:0130, що розташована у садовому товаристві «Роздолля», що на території Української міської ради, Обухівського району, Київської області, для ведення садівництва, яка йому була видана на підставі рішень Української міської ради від 19 лютого 1997 року та від 15 квітня 1999 року.
19 червня 2012 року був укладений договір купівлі-продажу між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 і ОСОБА_7 земельної ділянки площею 0,1198 га (кадастровий номер 32231511000:04:065:0130), що розташована в садовому товаристві «Роздолля», що на території Української міської ради, Обухівського району, Київської області, для ведення садівництва, відповідно до якого ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , придбали вищевказану земельну ділянку у рівних частинах по Ѕ кожний.
30 серпня 2012 року ОСОБА_6 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1198 га (кадастровий номер 32231511000:04:065:0130), що розташована у садовому товаристві «Роздолля», що на території Української міської ради, Обухівського району, Київської області, для ведення садівництва, серії ЯМ № 233696.
За заявою ОСОБА_3 по факту незаконного заволодіння шахрайським шляхом його земельною ділянкою ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , Обухівським РВ ГУ МВС України в Київській області, 20 січня 2013 року було внесено відомості до ЄРДР за №12013110100000978 за ознаками злочину, передбаченого частину 1 статті 190 КК України.
 
Судом також встановлено, що за заявою позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 слідчим відділом Обухівського відділу поліції ГУНП в Київській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 12013110100000978  від  20 січня 2013 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 190 КК України, а саме з приводу заволодіння шляхом обману земельною ділянкою з кадастровим номером 322315100:04:065:0130, що розташована в СТ «Роздолля» в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області (т. 1 а.с. 15).
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 визнано потерпілими від кримінального правопорушення та допитано як потерпілих.
 
20 червня 2013 року був укладений договір купівлі-продажу між ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_1 земельної ділянки площею                 0,1198 га (кадастровий номер 32231511000:04:065:0130), що розташована в садовому товаристві «Роздолля», що на території Української міської ради, Обухівського району, Київської області, для ведення садівництва, про що було внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна  (т. 1 а.с. 32-33).  
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають в зареєстрованому щлюбі з                    07 березня 1974 року (а.с. 38 зворот т. 1). 
Відповідно до статті 60 СК України, земельна ділянка придбана                ОСОБА_1 під час перебування у шлюбі, належить відповідачам   на праві спільної сумісної власності.
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 16 квітня                2014 року у справі №760/16004/13-ц  позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено та визнано за ОСОБА_2 у порядку розподілу спільного майна подружжя право власності на земельну ділянку площею 0,1198 га, кадастровий номер 3223151000:04:065:0130, розташовану за адресою: Київська область, Обухівський район, Українська міська рада,                  СТ «Роздолля» (цільове призначення: для ведення садівництва) (а.с. 38-39 т. 1).
26 травня 2014 року ухвалою слідчого судді Обухівського районного суду Київської області накладено арешт на земельну ділянку площею 0,1198 га, з кадастровим номером 3223151000:04:065:0130, що розташована в                               СТ «Роздолля» на території Української міської ради Обухівського району Київської області, яка належить згідно державного акту на право приватної власності на землю, виданого Українською міською радою 10 червня 2002 року серія ІІ-КВ № 000933 ОСОБА_3 . 
Ухвалою апеляційного суду Київської області від 03 липня 2014 року ухвалу слідчого судді Обухівського районного суду Київської області про накладення арешту на майно від 26 травня 2014 року, залишено без змін.
Ухвалою слідчого судді Обухівського районного суду Київської області від 17 березня 2015 року у  задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зняття арешту з майна, відмовлено повністю.
 
Рішенням Обухівського районного суду міста Києва від 16 лютого                    2016 року у справі № 372/2529/15-ц позовні вимоги ОСОБА_3 ,                              ОСОБА_4 про захист права власності на земельну ділянку, задоволено частково.
 Витребувано із володіння ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь                     ОСОБА_3   земельну ділянку площею 0,12 га. для ведення садівництва за кадастровим номером 3223151000 04 065 0130, яка розташована на території Української міської ради с/т «Роздолля», Обухівського району Київської області, та належить ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 10 червня 2002 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №2390 (т. 1 а.с. 118-121). В іншій частині відмовлено.
Задовольняючи позов про витребування вказаної земельної ділянки,  суд першої інстанції виходив з того, що позивач, як власник спірної земельної ділянки втратив володіння цим майном поза своєї власної волі.
Рішенням апеляційного суду Київської області від 08 серпня 2016 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 16 лютого              2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про визнання порушеним права власності на земельну ділянку скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення про задоволення позову.
Визнано порушеним право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,12 га, розташовану у СТ «Роздолля» Обухівського району Київської області, яка належить йому на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03 квітня 2002 року, зареєстрованого в Українській міській раді за № 492, та державного акта на право приватної власності на землю серії ІІІ-КВ № 000933, виданого 10 червня 2002 року і зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 2390. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін (т. 1 а.с. 122-126).
Задовольняючи позов про визнання порушеним права власності                      ОСОБА_3 на земельну ділянку,  суд апеляційної  інстанції  не погодився з висновком суду першої інстанції про те, що позивачами не вказано ким саме порушено право ОСОБА_3 , не надано доказів на підтвердження цієї  обставини, з врахуванням того, що кримінальне провадження не закінчено, підозра не пред`явлена жодному з відповідачів. Встановивши, що спірна земельна ділянка вибула з володіння власника ОСОБА_3 не з його волі, суд апеляційної  інстанції  вважав, що його право власності на спірну земельну ділянку є порушеним та підлягає поновленню в судовому порядку.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 серпня 2017 року відхилено касаційні скарги                      ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , представника ОСОБА_2 - ОСОБА_9 та представника ОСОБА_1 - ОСОБА_10 . Рішення Обухівського районного суду Київської області від 16 лютого 2016 року у частині, яка не скасована апеляційним судом, та рішення апеляційного суду Київської області від                           08 серпня 2016 року залишено без змін (т. 1 а.с. 210-215).
 
Відповідно до статті 1166 ЦПК України, майнова неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до п.2 Постанови Пленуму ВСУ №6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні маги на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.
Як випливає з статті 1166 ЦК України, відшкодування шкоди можливе за таких умов: 1) завдано шкоди особистим немайновим правам або майну фізичної або юридичної особи 2) дії або бездіяльність, якими завдана шкода, є неправомірними 3) причинний зв`язок між протиправними діями правопорушника і шкодою, яка виникла 4) вина особи, яка завдала шкоду. 
Щодо завдання  шкоди майну позивачам.
Розміщення недобудованого будинку зафіксовано на доданих до позову фотоматеріалах знятих у 2010 році (т. 1 а.с. 95-106), а також супутникові знімки, що додані до відзиву на апеляційну скарги відповідачів. 
На супутникових знімках від 23 березня 2010 року (до повторного перепродажу земельної ділянки ОСОБА_5 особам ОСОБА_6 та                  ОСОБА_7 до 19 червня 2012 року) та від 05 серпня 2013 року (після придбання ОСОБА_1 земельної ділянки у ОСОБА_6 та ОСОБА_7 20 червня 2013 року) зафіксовані зелені насадження та недобудований будинок з наявним дахом. Отже,  ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 жодних робіт на земельній ділянці не проводили. 
На супутникових знімках, починаючи з 13 травня 2014 pоку зафіксовано лише руїни і відсутні зелені насадження (т. 3 а.с. 20-26 ).
Наявність багаторічних дерев на земельній ділянці до початку проведення ОСОБА_1 робіт підтверджується аудіозаписом пояснення ОСОБА_1 , наданого ним 16 лютого 2016 року  на засіданні Обухівського районного суду Київської області у справі №372/2529/15-ц (файл «Аудіофрагмент  20160216 14-29-46 01-32», запис 14:23:29 журналу судового засідання  т. 1 а.с. 114-117).
 
Враховуючи вимоги Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого                   2006 року № 3477-IV при перегляді оскаржуваного рішення у цій справі колегія апеляційного суду застосовує не лише національного законодавства, але й Конвенцію  про захист прав людини і основоположних свобод та практику ЄСПЛ.
Так дійсно, такі юридичні поняття як «об`єкт незавершеного будівництва», «самочинне будівництво», «будівельні матеріали» та  поняття «житловий будинок як об`єкт нерухомого майна» не є тотожними, мають різний правовий статус та відмінне законодавче регулювання.
Разом з тим, всі наведені вище поняття охоплюються поняттям «майно»/«власність», що  має більш широке тлумачення й охоплює  цілу низку економічних інтересів (активів) - як матеріальних, так і нематеріальних.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Порівнюючи поняття майна у розумінні статті 1 Протоколу 1 з поняттям, визначеним у вітчизняному праві, колегія апеляційного суду  відзначає, що у більшості своїй вони співпадають за своїм змістом. Не зважаючи на певні термінологічні розбіжності, вони охоплюють собою: 
окремі речі, сукупності речей, а також майнові права та обов`язки. Слово «власність» використано у статті 1 Протоколу 1 для позначення об`єкта, що має економічну цінність. У такому значенні власність є економічною категорією та синонімом поняття майно. 
Отже, власність - це будь-які економічні блага, предмети як матеріального, так і нематеріального світу, що знаходяться у стані привласненості фізичної особи. Причому, стан привласненості може закріплюватися не тільки за допомогою права власності, а й інших прав (речових та зобов`язальних, абсолютних та відносних тощо). 
Як вбачається з матеріалів справи, позивачі як власники спірної земельної ділянки з цільовим призначенням «для ведення садівництва» мають право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (частина 4 статті 373 ЦК України). 
А також, з урахуванням положень частини 3 статті 35 ЗК України 
(земельні ділянки, призначені для садівництва, можуть використовуватись для закладання багаторічних плодових насаджень, вирощування сільськогосподарських культур, а також для зведення необхідних будинків, господарських споруд тощо) 
позивачі як власники спірної земельної ділянки можуть використовувати  її для зведення необхідних будинків, господарських споруд.
Право власників на забудову земельної ділянки здійснюється ними за умови додержання певних норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням (частина 3 статті 375 ЦК України). 
Відповідно до змісту частини 4 статті 375 ЦК України у разі, коли власник здійснює на його земельній ділянці самочинну забудову, її правові наслідки встановлюються статтею 376 ЦК України.
За положеннями частини 1 статті 376 ЦК України   житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
У силу спеціального застереження, наведеного в частині 2 статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (стаття 331 ЦК України).
На сьогодні в Україні запроваджена будівельна амністія для будинків 1992-2015 років забудови та законодавством встановлена можливість державної реєстрації речових прав на самочинно побудоване нерухоме майно.
Зокрема, щодо будинків побудованих у період з 05 серпня 1992 року до        09 квітня 2015 року  наказом  Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24 квітня               2015 року № 79, затверджено Порядок прийняття в експлуатацію і проведення технічного обстеження індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт», зареєстрований у Міністерстві юстиції України 15 травня 2015 року за                            № 547/26992 (втратив чинність на підставі наступного наказу від 03 липня                   2018 року № 158).
Отже, колегія апеляційного суду встановила, що можливість позивачів усунути допущені ними порушення та зареєструвати у встановленому законодавством України порядку право власності на самочинно побудоване ними нерухоме майно, - існувала та не була втрачена ними на момент його знищення відповідачами  у травні 2014 року.
 
Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність в матеріалах справи проектно-кошторисної документації, будь-яких товарно-розрахункових документів, договорів замовлення, відповідних дозволів на виконання будівельних робіт чи належно затвердженого проекту на будівництво на спірній земельній ділянці, то колегія апеляційного суду враховує таке.
Для здійснення державної реєстрації речових прав на самочинно побудоване позивачами  нерухоме майно  вказані вище документи не потрібні, оскільки реєстрація  відбувається на підставі таких документів: технічний паспорт на будинок з відміткою про проведене технічне обстеження, яка проставляється на схематичному плані земельної ділянки; декларація про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрована Державною архітектурною будівельною інспекцію та внесена до єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; правовстановлюючий документ на земельну ділянку (державний акт, договір, свідоцтво тощо), заява про реєстрацію; квитанція про сплату збору за реєстрацію.
Відсутність вказаних вище документів, про що вказано відповідачем,  не впливало на можливість здійснення позивачами державної реєстрації на самочинно побудоване нерухоме майно.
Щодо неправомірних дій, якими завдана шкода майну позивачів та причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями відповідачів  і збитками, завданими позивачам.
Судом встановлено, що 12 травня 2014 pоку від голови правління                          СТ «Роздолля», на якому розташована земельна ділянка позивачів,                 ОСОБА_8 , позивачами було отримано інформацію, що на земельній ділянці розпочато демонтажні роботи - вирубка 20-річних плодоносних та інших дерев і знесення недобудованого 3-поверхового будинку, про що позивачами було повідомлено диспетчерську Обухівського PB ГУ МВС України в Київській області та викликано на 13 травня 2014 року  наряд поліції на земельну ділянку.
Як вбачається з матеріалів справи, знищення майна підтверджено особисто відповідачем ОСОБА_1 :
у поясненнях наданих 13 травня 2014 року, де серед іншого  зазначено, що таке: «близько 10 днів назад я розпочав проводити роботи на земельній ділянці, а саме зробив планування земельної ділянки та розпочав розбирати недобудовану будівлю, яка незареєстрована ні в якому реєстрі» (т. 1 а.с. 108-109);
Відповідачем ОСОБА_1 підтверджено проведення демонтажних робіт (файл «Аудіофрагмент  20160216 14-44-46 09-20»).
Відео- та аудіо записи огляду земельної ділянки 13 травня 2014 року, що дослідженими в судовому засіданні, підтверджують вказані вище факти.
Відповідно до відеозапису від 13 травня 2014 року зафіксований недобудований будинок з розібраним дахом і мансардою, біля якого знаходяться відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які стверджують, що це земельна ділянка ОСОБА_1 і вони проводять на ній демонтажні роботи (т. 1 а.с. 117).
Фотоматеріали зняті після 13 травня 2014 року, а саме 15, 19, 23 травня 2014 року, де зафіксоване подальше руйнування майна відповідачами та завершення цих робіт 23 травня 2014 року (т. 1 а.с. 100-106).  
Станом на 23 травня 2014 року будівлю на земельній ділянці відповідачами ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було зруйновано практично вщент - лишилися лише руїни цокольного поверху, що підтверджено фотографіями, а також знищені дерева.
Надані позивачами та досліджені у судовому засіданні вищевказані докази, колегія апеляційного суду вважає належними, оскільки останні містять  інформацію щодо предмету доказування (завдання шкоди) і підтверджують заявлені позовні вимоги (відшкодування завданої шкоди) (стаття 77 ЦПК України), допустимими  (стаття 78 ЦПК України) та достовірними  (стаття 79 ЦПК України).
Відповідно до частин 1,4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
А також, колегія апеляційного суду звертає увагу на те, що  для спростування висновку суду першої інстанції, відповідачем ОСОБА_1 та його представником клопотання про повторне дослідження записів у суді  апеляційній інстанції, - не заявлялося та відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 стосовно того, що відео- та аудіо записи, досліджені судом першої інстанції не містять підтвердження встановлених судом обставин.  
Отже, колегія апеляційного суду відхиляє доводи апеляційної скарги                    ОСОБА_1   стосовно того, що немає будь-яких підстав об`єктивно вважати, що у 2010 році на спірній земельній ділянці існував об`єкт самочинного будівництва у тому стані, в якому він зображений на фотографіях, наданих позивачами.
Колегія апеляційного суду також відхиляє доводи апеляційної скарги                    ОСОБА_2 стосовно того, що відповідач ОСОБА_2   не є особою, яка завдала шкоди майну позивачів, а покладення судом солідарної відповідальності на неї лише на тій підставі, що ОСОБА_2 і                      ОСОБА_1 перебували у шлюбі, - суперечить загальними принципам деліктної відповідальності з огляду на таке.
Відеозапис від 13 травня 2014 року підтверджує  присутність                   ОСОБА_2 разом з чоловіком  ОСОБА_1 на земельній ділянці 13 травня 2014 року і обізнаність останньої щодо проведення демонтажних робіт, внаслідок яких позивачам було завдано шкоди  (т. 1 а.с. 117).
Відповідно до статті 1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.  
З огляду на встановлене вище та враховуючи виклик позивачами наряду поліції  13 травня 2014 року у зв`язку з початком демонтажних робіт на спірній земельній ділянці, колегія апеляційного суду відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 стосовно того, що позивачами не доведено і судом не встановлено: дати демонтажу майна позивачів та його пошкодження, осіб, які завдали шкоду, часу її заподіяння.
 
Щодо розміру збитків, які завданий позивачам.
Розмір завданого матеріального збитку визначений у Звіті про незалежну оцінку вартості матеріального збитку від 20 жовтня 2014 року та актуалізацією цього Звіту від 03 травня 2017 року.
Відповідно до Звіту про незалежну оцінку вартості матеріального (майнового) збитку, завданого власнику нерухомого майна, що знаходиться за адресою: Київська область, Обухівський район, м. Українка, СТ «Роздолля» (надалі по тексту - Звіт) від 20 жовтня 2014 року вартість майнового збитку становить 193 224 грн (т. 1 а.с. 58-79).  
Згідно з актуалізацією Звіту вартість майнового збитку, завданого власнику майна становить 456 354 грн  (т. 1 а.с. 80-94).
Відповідно до Рецензії від 26 червня 2017 року ТОВ «Медіа Консалтинг груп ЛТД» Звіт не відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, є неякісним та (або) непрофесійним і не може бути використаний (т. 1 а.с. 225-229). У Рецензії не визначається вартість зруйнованого будинку позивачів, а зазначається лише неможливість використання оцінки майна.
Щодо доводів апеляційної скарги стосовно того, що суд першої інстанції не прийняв до уваги наявну в матеріалах справи Рецензію на вказаний Звіт, то колегія апеляційного суду з огляду на те, що форма Рецензії на Звіт не відповідає формі, що  затверджена  наказом Фонду державного майна України від 27 жовтня  2010 року  №1574,  на момент складання Рецензії на Звіт                           26 червня 2017 року рецензент ОСОБА_11 не мав діючого кваліфікаційного свідоцтва і не міг здійснювати рецензування  (т. 2 а.с. 93-94). 
А також, з матеріалів справи вбачається, що  суд першої інстанції з метою усунення протиріч даних Звіту та Рецензії на нього неодноразово викликались для надання пояснень оцінювач ОСОБА_12 та рецензент ОСОБА_13 .
Оцінювач ОСОБА_12 в судовому засіданні підтвердив дані щодо оцінку знищеного недобудованого будинку, надав пояснення яким чином проводилась оцінка та на підставі яких документів (т. 1 а.с. 230).
Разом з тим, рецензент ОСОБА_13 до суду двічі не з`явився та не надав пояснень щодо складення Рецензії на Звіт.
Відповідно до принципу диспозитивності, передбаченого статтею 13 ЦПК України, та принципу змагальності, передбаченого статтею 12 ЦПК України, колегія апеляційного суду встановила, що розмір майнового збитку, завданого власникам майна, визначений відповідно до Звіту та становить 456 354 грн.
При цьому, встановити інший розмір завданих позивачам збитків  в тому числі і шляхом призначення судової  експертизи, колегія апеляційного суду позбавлена можливості,  оскільки таке клопотання учасниками справи не заявлялося, а відповідачами на противагу Звіту, не надано інших доказів щодо вартості зруйнованого майна позивачів.
Щодо відсутності вини відповідачів у завданні шкоди позивачам.
Цивільне законодавство передбачає презумпцію вини завдавача шкоди і якщо у процесі розгляду справи презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідачів покладено обов`язок доведення відсутності їх вини в завданні шкоди позивачу. 
Враховуючи, що кримінальне провадженні №12013110100000978 по факту шахрайського заволодіння вказаною земельною ділянкою (повторний продаж земельної ділянки 19 червня 2012 року) відкрите 21 січня 2013 року до того моменту коли відповідач ОСОБА_1 придбав спірну земельну ділянку на підставі договору від  20 червня 2013 року, колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що звертаючись з позовом позивачі не пов`язували завдання шкоди із вчиненням проти них злочину саме відповідачами у справі.
Разом з цим, відсутність вироку суду про притягнення до кримінальної відповідальності не є підставою відмови у позові, оскільки наявність вироку лише звільняє від необхідності доказування обставин встановлених у кримінальній справі (правова позиція Верховного Суду наведена у постанові у справі № 662/1135/15-ц (провадження 61-4608св18) від 21 лютого 2018 року).
Щодо доводів апеляційних скарг стосовно того, що будь-які дії                   ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як добросовісних набувачів, на земельній ділянці, починаючи з 20 червня 2013 року (набуття у власність) до 16 лютого 2016 року (ухвалення судом рішення про витребування майна) є правомірними, то колегія апеляційного суду враховує таке.
Як вбачається з рішення Обухівського районного суду  Київської області від 15 січня 2014 року у справі №372/3377/13-ц, позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати його добросовісним набувачем земельної ділянки площею 0,1198 га, з кадастровим номером 3223151000:04:065:0130, яка розташована на території СТ «Роздолля», Українська міська рада, Обухівський район, Київська область та визнати за ним право власності на вищезазначену земельну ділянку. 
В обґрунтування позову зазначив, що 20 червня 2013 року між позивачем (як покупцем), ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (як продавцями) було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу вищезазначеної земельної ділянки, що належала продавцям на підставі дублікату договору купівлі-продажу та державного акту на право власності на земельну ділянку та додатку до державного акту. 
ОСОБА_1   зазначає, що ОСОБА_5 незаконно здійснив повторний продаж земельної ділянки іншій особі, хоча з моменту державної реєстрації права власності на земельну ділянку за ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вони набули право власності на спірну земельну ділянку на законних підставах. 
ОСОБА_1 , посилаючись на норму статті 392 ЦК України, якою передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо воно оспорюється або не визнається іншою особою та   ту обставину, що він є добросовісним набувачем земельної ділянки, просить захистити його право в судовому порядку.
Рішенням Обухівського районного суду  Київської області від 15 січня 2014 року у справі №372/3377/13-ц, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 ,    ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , третя особа: Управління Держземагенства в Обухівському районі Київської області, про визнання права власності та визнання добросовісним набувачем - залишено без задоволення (https://reyestr.court.gov.ua/Review/36803342).
Отже, станом на 15 січня 2014 року ОСОБА_1 достовірно було відомо, що ОСОБА_5 , у якого ОСОБА_1 придбав спірну земельну ділянку,  незаконно здійснив її повторний продаж.  
Не зважаючи на це, 13 травня 2014 року ОСОБА_1 разом з                   ОСОБА_2 було розпочато демонтажні роботи - вирубка 20-річних плодоносних та інших дерев і знесення недобудованого 3-поверхового будинку на спірній земельній ділянці.
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 частини 1 статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.
Відповідно до частини 1, 2 статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.  При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Враховуючи викладене, колегія апеляційного суду вважає, що такі дії відповідачів не відповідають критеріям правомірності та добросовісності.
Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1   стосовно того, що договір купівлі-продажу від 20 червня 2013 року, укладений між                        ОСОБА_6 , та ОСОБА_7 і ОСОБА_1 , недійсним не визнаний, то колегія апеляційного суду звертає увагу на таке.
У Постанові  Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, касаційний суд звертає увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюгу договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Подібні за змістом висновки сформульовані, зокрема, у пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16
Колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про звернення до суду в межах в межах строку позовної давності, передбаченого статтею 257 ЦК України, оскільки знесення недобудованого будинку мало місце у травні 2014 року (12 травня 2014 року зафіксовано виклик позивачами поліції на земельну ділянку), а до суду позивачі звернулись з цим позовом 05 травня 2017 року, тобто в межах строку позовної давності.
Відповідно до положень  статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. 
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Виконуючи завдання цивільного судочинства, окрім основних принципів: справедливості, добросовісності та розумності, суд апеляційної інстанції керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».
Підсумовуючи, колегія апеляційного суду встановила та позивачами доведено, що у травні  2014 року  ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було організовано та здійснено знесення недобудованого 3-поверхового будинку і вирубку 20-річних плодоносних та інших дерев на земельній ділянці позивачів за кадастровим номером 3223151000:04:065:0130, внаслідок чого позивачам було завдано шкоди у розмірі 456 354 грн.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Сацюка Віталія Валерійовича та представника ОСОБА_2 - адвоката Пархоменко Олени Олегівни залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 грудня 2019 рокув частині задоволених позовних вимог  ОСОБА_3 та  ОСОБА_4 , - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
 
Повний текст постанови складено 15 квітня 2021 року.

 
Головуючий                                                                                     Г.І. Мостова
 
Судді                                                                                              Є.М. Суханова
 
                                                                                                                  Т.А. Слюсар