Справа № 135/1083/20
Провадження № 22-ц/801/833/2021
Категорія: 70
Головуючий у суді 1-ї інстанції Саламаха О. В.
Доповідач:Войтко Ю. Б.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2021 року	  	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,
суддів Міхасішина І. В., Сопруна В. В., 
учасники справи:
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідач –  ОСОБА_2 ,
розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_2  на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 01 лютого 2021 року, ухвалене під головуванням судді Саламахи О. В. в залі суду м. Тульчина Вінницької області в порядку спрощеного позовного провадження за відсутності учасників справи,
у цивільній справі № 135/1083/20 за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2  про стягнення аліментів на утримання дітей,

встановив:
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони по справі перебувають у шлюбі, за час спільного проживання у них народилось двоє дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Відповідач ухиляється від покладеного на нього обов`язку утримувати своїх дітей, забезпечувати їм належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. 
Позивач звертає увагу на те, що діти проживають разом з нею, про що свідчить акт обстеження умов проживання, повністю знаходяться на її утриманні, а тому просить суд стягувати аліменти з відповідача на утримання дітей в розмірі 1/4 всіх видів доходу на кожну дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення ними повноліття.
Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 01 лютого 2021 року позовні вимоги задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 всіх видів доходу на кожну дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, до досягнення дітьми повноліття. 
Вирішено питання про судові витрати у справі. Рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць допущено до негайного виконання.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем наведено обставини щодо ухилення відповідача від добровільного надання матеріальної допомоги на утримання дітей, тому з урахуванням обставин встановлених судом та обставин, які визначені ст. 182 СК України, рівного обов`язку батьків щодо утримання їх спільних дітей, а також взявши до уваги заяву відповідача про визнання позовних вимог, суд дійшов висновку про задоволення позову.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що таке рішення в частині визначення розміру аліментів на утримання їхніх спільних з позивачем дітей є несправедливим через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, тому просить скасувати судове рішення та ухвалити нове, яким частково задовольнити позов ОСОБА_1 , відповідно до якого стягувати з нього на користь позивача на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в розмірі 1/3 від його заробітку (доходу) щомісячно, до досягнення дітьми повноліття. 
Основні доводи апеляційної скарги полягають в тому, що він взагалі не отримував позовну заяву з доданими документами, оскільки позивач свідомо чи не свідомо в позовній заяві зазначила його місце проживання, де він в дійсності не проживає. Безпосередньо судового засідання в справі не було, оскільки секретар судового засідання повідомила його, щоб він не чекав суду, а підписав два незрозумілі для нього папери, і що рішення суду буде надіслане йому поштою. Отже не отримавши позовної заяви, не знаючи, що саме просить від суду і від нього позивач, він не міг визнавати (повністю чи частково) або не визнавати позов. Тому вважає, що не отримавши від нього пояснень, повно не встановивши відповідні обставини, що мають значення для справи, місцевий суд виніс незаконне рішення.
Також зазначає, що в ході розгляду справи та прийняття рішення щодо визначення розміру частки заробітку (доходу), яка підлягає стягненню з нього на утримання двох неповнолітніх дітей, суд не дотримався вимог матеріального права, що потягло за собою ухвалення несправедливого рішення в цій частині. Посилаючись на положення ст. 180, ч. 1 ст. 181, ч. 1, 2 ст. 182, ч. 5 ст. 183 СК України, зазначає, що у нього як батька двох неповнолітніх дітей є обов`язок сплачувати аліменти на їх утримання, а також приймаючи до уваги, що домовленості між ним та позивачем про способи виконання обов`язку батька утримувати дітей немає, тому вважає, що визначення розміру аліментів на утримання їхніх з позивачем спільних дітей в розмірі 1/3 його заробітку (доходу) буде справедливим і достатнім для утримання двох дітей. Отже вважає, що сімейним законодавством передбачена можливість стягнення аліментів на утримання двох дітей в розмірі 1/3 від заробітку (доходу) платника аліментів.
Позивач ОСОБА_1 не скористалась своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, подала заяву в якій просить справу розглянути без її участі, заперечує проти вимог, викладених в апеляційній скарзі, оскільки вони ніяк необґрунтовані стосовно зміни розміру аліментів.
Згідно з частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Апеляційний суд, згідно з вимогами статті 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін з огляду на таке.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає вищевказаним вимогам закону.
Судом першої інстанції встановлено наступні обставини.
Сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 26.04.2011 зареєстрували шлюб, про що свідчить копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого 26.04.2011, відділом державної реєстрації актів цивільного стану Калинівського районного управління юстиції у Вінницькій області, шлюб між сторонами зареєстровано 26.04.2011, за актовим записом № 48 (а.с.8).
Від спільного подружнього життя у сторін народилися діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 15.11.2011 (а.с.9) та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 12.05.2017 (а.с.10).
Згідно з актом умов проживання № 60 від 31.08.2020 малолітні діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають з матір`ю - позивачем ОСОБА_1 та знаходяться на її утриманні (а.с.11).
При вирішення даного спору судом враховано те, що неповнолітні діти проживають та перебувають на утриманні у матері, відповідач офіційно працює, але є молодою та фізично здоровою людиною, доказів про його доходи стороною позивача не представлено, інших утриманців у нього не має.
З урахуванням обставин встановлених судом та обставин, які визначені статтею 182 СК України, рівного обов`язку батьків щодо утримання їх спільних дітей, місцевий суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню та стягнув з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в розмірі 1/4 всіх видів доходу на кожну дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення ними повноліття.
Зазначений висновок суду першої інстанції ґрунтується на нормах матеріального права та обставинах справи, з ним погоджується також суд апеляційної інстанції.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Положеннями статей 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Тлумачення положень частини другої статті 182 СК України свідчить, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, чи їх шлюб розірвано.
За змістом частини першої статті 3 Конвенції про права дитини, прийнятої резолюцією 44/25 генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1989, яка ратифікована постановою ВРУ №789 ХІІ (78912) від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991 (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Згідно з частинами першою та другою статті 27 Конвенції, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
У частині першій статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Статтею 51 Конституції України гарантовано, а статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
При визначенні розміру аліментів враховується стан здоров`я та загальний матеріальний стан того з батьків дитини, з якого вони будуть стягуватися. Свідченням матеріального становища платника аліментів є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї.
За змістом частини першої статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
У частині другій статті 182 СК України зазначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину визначається Законом України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік.
Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснив, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність у нього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи.
Відповідно до частини першої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України.
Тобто законодавством передбачений механізм, який надає можливість забезпечити виплату аліментів у розмірі не нижче мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України.
У матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження наявності у відповідача будь-яких інших обставин, що унеможливлюють сплату ним аліментів у визначеному судом першої інстанції розмірі.
Докази встановлення судом частки від заробітку платника аліментів у розмірі 1/4 всіх видів доходу на кожну дитину, який призводить до дисбалансу інтересів відповідача та його неповнолітніх дітей в порівняні з розміром 1/3 від заробітку (доходу) платника аліментів - не надано.
Отже доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для стягнення з відповідача аліментів в розмірі в розмірі 1/4 всіх видів доходу на кожну дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення ними повноліття, є необґрунтованими, оскільки скаржником не надано жодних доказів на їх підтвердження.
При цьому суд першої інстанції правильно виходив із захисту інтересів перш за все самих дітей, забезпечення одержання ними коштів, необхідних для її життєдіяльності, збереження того рівня життя, який діти мають тоді, коли утримуються обома батьками та отримують надійне стабільне матеріальне утримання як з боку матері, так і з боку батька.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках.
За змістом пункту 1 частини другої статті 49 ЦПК України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.
Статтею 206 ЦПК України визначено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач – визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві (ч. 1). У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (ч. 4).
Із матеріалів справи вбачається, що 01 лютого 2021 року відповідач ОСОБА_2 подав до суду першої інстанції заяву про розгляд справи без його участі, в якій позовні вимоги визнає та просить суд задовольнити їх (а.с.34).
З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що враховуючи передусім інтереси дітей, їх право на належний рівень життя та забезпечення нормальної життєдіяльності, а також враховуючи заяву відповідача про визнання позовних вимог, суд першої інстанції ухвалив правильне та обґрунтоване рішення про задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги відповідача в тому, що заява про визнання позовних вимог, яку він підписав є для нього незрозумілою, оскільки він не розуміється у юриспруденції та в процесуальних документах, не заслуговують на увагу та правильних висновків суду першої інстанції не спростовують. 
Згідно з частиною третьою статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Колегія суддів дійшла висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень статі 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 01 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.
Повний текст постанови складено 26 травня 2021 року.

       Головуючий                                          Ю. Б. Войтко

       Судді:                                                   І. В. Міхасішин 

                                                  В. В. Сопрун